Ани Ерно
Ани Ерно Annie Ernaux | |
френска писателка | |
![]() Ани Ерно през 2011 г. | |
Родена | Annie Duchesne
1 септември 1940 г.
Лилбон, Франция |
---|---|
Националност | ![]() |
Работила | писател |
Литература | |
Период | 1974 – |
Жанрове | роман, автобиография |
Известни творби | Мястото (1983) Обикновена страст (1992) |
Награди | „Ренодо“ (1984) „Маргьорит Дюрас“ (2008) „Франсоа Мориак“ (2008) „Стрега“ (2016) „Маргьорит Юрсенар“ (2017) |
Повлияна | Вирджиния Улф,[1] Симон дьо Бовоар,[1] Пиер Бурдийо[2] |
Семейство | |
Съпруг | Филип Ерно |
Деца | 2 |
Уебсайт | www.annie-ernaux.org/fr |
Ани Ерно в Общомедия |
Ани Ерно (на френски: Annie Ernaux) е френска писателка, носителка на Нобелова награда за литература за 2022 г.
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Родена е на 1 септември 1940 г. в Лилбон, Нормандия[3] с моминско име Ани Дюшен (на френски: Annie Duchesne)[4]. Прекарва детството и младостта си в Ивто в Нормандия. Произходът ѝ е скромен, родителите ѝ са работници, а след това дребни търговци, собственици на кафене-бакалия. Ани Ерно следва в университета в Руан, а след това в университета в Бордо. Тя става сертифициран учител, а след това завършва висше образование по съвременна литература през 1971 г. Работи известно време върху проект за дипломна работа върху Пиер Мариво, който остава недовършен[5].
В началото на 70-те години Ерно преподава в лицея Бонвил[6], в колежа Евир в Анеси ле Вьо, след това в Понтоаз, преди да започне работа в Националния център за дистанционно обучение (на френски: Centre national d'enseignement à distance).[7]
Омъжена е за Филип Ерно, с когото има двама сина, Ерик и Давид[8]. Филип я напуска в началото на 80-те години след 17 години съвместен живот[9].
През 2022 г. получава Нобелова награда за литература за „смелостта и клиничната прецизност, с които разкрива корените и колективните ограничения на личната памет“.[10]
Библиография
[редактиране | редактиране на кода]- Les Armoires vides, Paris, Gallimard, 1974
- Ce qu'ils disent ou rien, Paris, Gallimard, 1977
- La Femme gelée, Paris, Gallimard, 1981
- La Place, Paris, Gallimard, 1983
„Мястото“ (в общ том със „С най-хубавия спомен“ на Франсоаз Саган и „Добри момчета“ на Патрик Модиано). София: Народна култура, 1986, 270 с. - Une Femme, Paris, Gallimard, 1989
- Passion simple, Paris, Gallimard, 1991
„Обикновена страст“. Превод от френски Нона Стефанова. София: Прозорец, 1994, 56 с. - Journal du dehors, Paris, Gallimard, 1993
- La Honte, Paris, Gallimard, 1997
- Je ne suis pas sortie de ma nuit, Paris, Gallimard, 1997
- La Vie extérieure: 1993-1999, Paris, Gallimard, 2000
- L'Événement, Paris, Gallimard, 2000
„Изпитанието“. Превод от френски Валентина Бояджиева. София: Лист, 2023, 120 с. - Se perdre, Paris, Gallimard, 2001
- L'Occupation, Paris, Gallimard, 2002
- L'Usage de la photo, with Marc Marie, Paris, Gallimard, 2005
- Les Années, Paris, Gallimard, 2008
„Годините“. Превод от френски Валентина Бояджиева. София: Лист, 2022, 256 с. - L'Autre fille, Paris, Nil, 2011
- L'Atelier noir, Paris, éd. des Busclats, 2011
- Écrire la vie, Paris, Gallimard, 2011.[11]
- Retour à Yvetot, éditions du Mauconduit, 2013.
- Regarde les lumières mon amour, Raconter la vie, 2014.
- Mémoire de fille, Gallimard, 2016.
- Hôtel Casanova, Paris: Gallimard, 2020, 96 p.
- Le Jeune Homme, Paris: Gallimard, 2022, 48 p.
Награди и отличия
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/54/EV_-_Annie_Ernaux_Strega_2016.jpg/200px-EV_-_Annie_Ernaux_Strega_2016.jpg)
- 1977: Prix d'Honneur за романа Ce qu'ils disent ou rien
- 1984: Награда „Ренодо“ за La Place
- 2008: Награда „Маргьорит Дюрас“ за Les Années
- 2008: Награда „Франсоа Мориак“ за Les Années
- 2008: Prix de la langue française за цялостно творчество[12]
- 2014: Doctor honoris causa на Университета на Сержи-Понтоаз
- 2016: Награда „Стрега“ за европейска литература за Les Années
- 2017: Награда „Маргьорит Юрсенар“ за цялостно творчество[13]
- 2018: Награда „Хемингуей“ за цялостно творчество
- 2019: Premio Formentor[14]
- 2019: Награда „Грегор фон Рецори“ за Una Donna
За нея
[редактиране | редактиране на кода]- Denis Fernandez-Recatala, Annie Ernaux, éditions du Rocher, 1994
- Claire-Lise Tondeur, Annie Ernaux ou l'exil intérieur, Rodopi, 1996
- Siobhán McIlvanney, Annie Ernaux: The Return to Origins, Liverpool University Press, 2001
- Heike Ina Kuhl, «Du mauvais goût»: Annie Emaux's Bildungsaufstieg als literatur-und gesellschaftskritische Selbstzerstörung, Max Niemeyer, 2001, 301 p.
- Fabrice Thumerel (ред.), Annie Ernaux: une œuvre de l’entre-deux, Paris, Artois Presses Université, 2004
- Lyn Thomas, Annie Ernaux à la première personne, Stock, 2005
- Amaury Nauroy (ред.), Annie Ernaux/ Albert Memmi, revue Tra-jectoires, 2006
- Loraine Day, Writing shame and desire: the work of Annie Ernaux, Peter Lang, 2007
- Francine Dugast-Porte, Annie Ernaux: étude de l'œuvre, Bordas, 2008
- Adrien Scharff, Le Temps et le moi dans l'œuvre d'Annie Ernaux, Le Manuscrit, 2008
- Élise Hugueny-Léger, Annie Ernaux, une poétique de la transgression, Peter Lang, 2009
- Michèle Bacholle-Boskovic, Annie Ernaux. De la perte au corps glorieux, Presses universitaires de Rennes, 2011
- Danielle Bajomée et Juliette Dor (ред.), Annie Ernaux. Se perdre dans l'écriture de soi, Klincksieck, 2011
- Thomas Hunkeler et Marc-Henry Soulet (ред.), Annie Ernaux. Se mettre en gage pour dire le monde, MétisPresses, 2012
- Pierre-Louis Fort et Violaine Houdart-Merot (ред.), Annie Ernaux.un engagement d'écriture, Presses de la Sorbonne Nouvelle, 2015.
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ а б Annie Ernaux, une Nobel féministe et engagée
- ↑ Bourdieu : le chagrin, par Annie Ernaux
- ↑ Biographie: Annie Ernaux // auteurs.contemporain.info. Посетен на 2020-02-07..
- ↑ „Mon nom de jeune fille, Duchesne“ (L'Autre Fille, Paris, NiL, 2011, p. 12).
- ↑ Grégoire Leménager. Annie Ernaux: Je voulais venger ma race // BibliObs. 09-12-2011. Посетен на 1 décembre 2020..
- ↑ Héloïse Kolebka. Annie Ernaux : "Je ne suis qu'histoire" // L'Histoire (332). 2008. с. 18..
- ↑ Annie Ernaux, Cercle-enseignement.com, посетен на 12 октомври 2011 г.
- ↑ Les Années Super-8 d'Annie Ernaux et David Ernaux-Briot // actualitte.com. 29 juillet 2022. Посетен на 21 septembre 2022..
- ↑ Marc Cassivi. Les années filmées d’Annie Ernaux // lapresse.ca. 6 octobre 2022..
- ↑ https://www.nobelprize.org/prizes/literature/2022/summary/
- ↑ Сборник от 11 по-ранни работи, с откъси от личен дневник и фотографии.
- ↑ архивно копие // etat-critique.com. Архивиран от оригинала на 2013-12-15. Посетен на 2024-07-28.
- ↑ Annie Ernaux, lauréate du prix Marguerite Yourcenar 2017, livreshebdo.fr, 25 octobre 2017.
- ↑ Daniel Verdu. La escritora Annie Ernaux gana el Premio Formentor // elpais.com. May 6, 2019. Посетен на May 6, 2019.
Външни препратки
[редактиране | редактиране на кода]
|