"Nous entrerons bientôt dans une phase de l'Histoire universelle où aucune des libertés que nous avons à peine eu le temps de connaître ne sera plus tolérée", écrit Mircea Eliade. Mais il est peut-être un moyen d'échapper à cet univers orwellien qui avance inexorablement ses tentacules : existerait-il, dans les Carpates enneigées, non pas un quelconque château de Dracula, mais une sorte de porte invisible, un passage permettant de s'évader dans un autre espace-temps ? Un passage réservé à un petit nombre d'élus, chaque année pendant la nuit de Noël...Les personnages du roman s'y aventurent, et le lecteur d'Eliade retrouvera parmi eux le mystérieux Ieronim Thanase (Uniformes de général), dont le geste et la parole créent des mondes fantastiques, mais aussi l'inquiétant Albini, l'inspecteur des services secrets (Dayan).
Romanian-born historian of religion, fiction writer, philosopher, professor at the University of Chicago, and one of the pre-eminent interpreters of world religion in the last century. Eliade was an intensely prolific author of fiction and non-fiction alike, publishing over 1,300 pieces over 60 years. He earned international fame with LE MYTHE DE L'ÉTERNAL RETOUR (1949, The Myth of the Eternal Return), an interpretation of religious symbols and imagery. Eliade was much interested in the world of the unconscious. The central theme in his novels was erotic love.
Sfârșitul m-a lăsat într-o stare ciudată, de mister etern, care persistă pe tot parcursul cărții; nu există o limită între realitate și magie, între timp și spațiu, doar un buchet de trandafiri ce stârnește întrebări fără răspuns, amintiri atemporale și viscolul unei nopți de iarnă, Sibiu, ajunul Crăciunului...
I have to admit: Eliade is my weakest point. Even though in a literary form his works do not come close to the one of a genius, he has this particular characteristic of drawing paralell universes with the use of ambiguity, references to mythology and forgotten religios which makes me turn the page. Mircea Eliade has the gift of grabbing the reader into his universe. The Orpheus myth and other references to the history of religions, makes this novel interesting and surreal. Eliade could not write theatre but what he wrote ABOUT theatre is eliberating and inspiring. Eliade was good friends with the absurd theatre playwright Ionesco and his influence is clearly felt in '19 trandafiri'. Eliade uses the intentional symbolism which is clearly designed to provoke the mind of the reader. I recomend this novel to everyone wishing to escape their dull reality and plonge into the world of esoteric fantasy Eliade proposes to us. Eliade always made me feel like I could belong to the group of people understanding the thin line between religion, habit and art.
On retrouve dans ce roman l'atmosphère orwelienne que Mircea Eliade sait si bien décrire. Ses personnages semblent osciller entre réalité et rêve,nous entraînant dans un univers hors de notre espace-temps habituel. Passionnant jusqu'au bout.
Un roman fantastic ce te poartă într-un timp și spațiu diferit, unde ajungi să fii acaparat de mister și să te lași purtat de cursivitatea scrierii. Personajele sunt prinse în hățișul misterului, ele contribuind la destinul protagonistului. Amnezia devine pentru personaje un mod de a înțelege misterul, de a pătrunde într-un alt univers.
In the novel “Nineteen roses” Mircea Eliade tries to express fictionally his scientific theories about myths. In his work, Eliade is preoccupied with the opposition between the atemporal cosmos and history, with the sacred and profane, or with the banality of the everyday life as an “enzauberte Welt”. In this novel, one may enter the sacred word through the act of the actors. While they dance and recite, their voices seem to come from beyond the profane world, they are in a sort of trance. Eliade compares the theater to a ritual by attributing to it an evocative power and the capacity to emphasize sacrality. Unlike the religious man, for whom suffering is meaningful and who does not lose hope, the irreligious man has to endure the Evil of History without understanding it and does not have another model of spirituality but human material condition. In this way he lives exclusively in illusion, being a prisoner of history. Eliade suggests the theater as means of salvation for the irreligious individual. One may get out of history and set himself free from time due to the force of the theater.
In incercarea de a descoperi libertatea absoluta, Eliade ne propune trezirea din anamneza prin teatru. Fiecare amanunt al uluitoarei povesti este important in dezlegarea misterului ce ne-a tinut atat timp in inconstienta. „Nous sommes condamnés à la liberté”.
M-a enervat/dezamăgit finalul acestei cărți. Cred că este unica carte de la Eliade pe care nu am îndrăgit-o. Autorul crează intriga, contextul, însă nu oferă un deznodământ, parcă te lasă cu ochii în soare…
“Nu știu ce fel de existență au ales, sau au fost siliți să aleagă. Știu doar că libertatea absolută există și că cel care o cunoaște – sau o primește în dar – dispune de posibilități pe care ceilați din noi nu le poate imagina. Știu asta, pentru că m-am convins de mult, pe spinarea mea, că omul, ca și Cosmosul, are mult mai multe dimensiuni decât cele pe care le-am învățat la școală, aici, în Occident, de vreo trei mii de ani.”
O călătorie inițiatică este întreaga lecutură cu destinații mitologice, filozofice ba chiar geografice: India, România, București, Sibiu, Sinaia: „Acea călătorie […] a jucat un rol hotărâtor în viața mea.” mărturisește Eusebiu. Personaje somnambule, amnezice, mute, misterioase își duc traiul într-o realitate halucinantă, trecând hotarul dincolo de vis cât mai aproape de abis. Preocupările unui personaj dornic să atingă libertatea absolută, să dea un sens credinței evadând din lumea concretă în numele creației amintește pe alocuri de Zorba Grecul care, prin ritualul dansului, al călătoriei, iubirii și cel al nebuniei atinge culmile eliberării și al cunoașterii de sine. https://iasideas.wordpress.com/2017/0...
Δεν θα έλεγα ότι με ενθουσίασε. Αντίθετα, μέσα από διάφορες καταστάσεις και αλληγορίες, προσπαθεί ο συγγραφέας να αποδομησει τον σοσιαλιστικό παράδεισο των κομμουνιστικών κρατών, αλλά έχω την εντύπωση, όχι με μεγάλη επιτυχία.
Este o carte excelentă pentru cei care vor să descopere simbolismul din spatele rândurilor scrise, care vor să facă parte din procesul creator al lui Eliade, care vor să joace cot la cot cu personajele din carte și care vor să experimenteze, fie și pentru câteva minute, „libertatea absolută”.
Ha sido un libro muy complicado de leer para mi, por todas esa referencias acerca de la mitología griega, religiosa y socialista. Espero releer cuándo adquiera los conocimientos necesarios para comprenderlo.
Cu toate că nu atinge nivelul altor opere mai complexe ale lui Eliade, 19 trandafiri reușește să transmită misticismul realist care m-a atras dintotdeauna la autor. După cum îi spuneam și unui prieten: Cumva, Eliade reușește să îmi expună povestiri ezoterice, spirituale, într-un mod credibil fără a intra în conflict cu "empiricistul", scepticismul din mine. Adică fără a contrazice partea științifică a creierului meu, care cere dovezi și exemple pentru orice fapt exprimat.
Asta pentru că sistemul de credințe spirituale ale lui Eliade este unul dintre puținele care pentru mine are sens. Și tocmai acest sistem este la fel de apt transmis și prin 19 trandafiri.
Sincer mă miră că e tratat de regulă ca roman (poate pentru că e organizat pe capitole? Deși nici asta nu explică), mie îmi pare mai mult o nuvelă.
Nu e o lectură esențială din Eliade, ci mai curând un nou unghi prin care poți studia autorul prin prisma nivelului pe care îl atinge în ultima perioadă a carierei lui, dacă ești un fan de-al lui. Dar nu mi se pare că adaugă neapărat la bibliografia lui concepte noi.
Memoria nu e o cameră plină cu mobile vechi, ci o poartă către o lume vie, care ne influențează prezentul mai mult decât ne imaginăm.
Visul nu e doar o evadare din realitate, ci o cale de a ne accesa cele mai profunde straturi ale ființei noastre.
De-a lungului timp mi-am creat o pasiune pentru cărțile scrise de Eliade. Acțiunea din această carte începe odată cu un buchet misterios de nouăsprezece trandafiri, în urma căruia urmează niște evenimente bizare și neașteptate. Întreaga lectură a fost încărcată de o atmosferă plină de mister, magie, misticism și simbolistică cum numai acest autor reușește să creeze.
Începutul cărții e puternic ancorat în realitate, însă cu cât înaintam mai mult simțeam că totul era precum un vis, că personajele trăiau în alte lumi și în alte timpuri. Cursivitatea scrierii lui Eliade se resimte cu putere între paginile acestui roman. În plus, modul în care se joacă cu simbolurile și cu semnificațiile din spatele unor gesturi sau lucruri mici m-a fascinat constant.
E o carte ce merită citită, merită experimentată și merită menționată pe lângă celelalte lucrări ale sale. Nu pot decât să sper că va ajunge la cititorii potriviți pentru ea.
Deosebită... plină de mister de la prima până la ultima pagină. O combinație între posibil și imposibil, certitudine și ambiguitate, sacru și profan. Am rămas profund impresionată.