Liderul neomodernismului nostru epuizeaza Dictionarul limbii romane, nu pe intinderea, dar in adancimea acestuia. El compune, din cuvintele pe care cu totii le cunoastem, necuvinte trase intr-o limba nemaiauzita, de o stranie frumusete.
He made his literary debut in the Tribuna literary magazine.
For much of his career, Stănescu was a contributor to and editor of Gazeta Literară, România Literară and Luceafărul.
His editorial debut was the poetry book Sensul iubirii ("The Aim of Love"), which appeared under the Luceafărul selection, in 1960. The last volume of poetry published in his lifetime was Noduri şi semne ("Knots and Signs"), published in 1982. He died of hepatitis.
Nichita Stănescu received numerous poetry awards, of which the most important was the Herder Prize (1975) as well as a Nobel Prize nomination. Unfortunately, he died relatively young, leaving behind some of the most important poetry in post-war Romanian literature.
“Spune-mi, dacă te-aș prinde-ntr-o zi și ți-aș săruta talpa piciorului, nu-i așa că ai șchiopăta puțin, după aceea, de teamă să nu-mi strivești sărutul?”
"și dacă toate acestea adevărate sunt, cuvântul pe care-l citești, acum cetitorule, să se crape în fața ta și tu căzând jumătate în înțelesul lui, jumătate în sunetul lui aidoma mie, cel căzut în sine însuși, aidoma mie, cel care vede vederea nu cu un ochi, cum s-ar cuveni, ci cu doi, pentru că fața mi s-a tăiat în două, și mândru catarg al mirosurilor, nasul cu două nări vestește că Zeii pe timpuri veneau călări pe mirosuri."
"Necuvintele" au reprezentat pentru mine mai mult decât o simplă lectură, fiind o experiență a simțurilor fizice și metafizice. Specifice lui Stănescu, aceste combinații inedite, dintre lumea materială, organică, și cea a Formelor, fac trecerea de la poezia românească clasică, cu puternice influențe romantice, la o literatură lirică inovatoare, diferită și diversificată. Volumul este, în opinia mea, un clasic bun al liricii noastre ; o piatră de temelie pentru cei interesați de poezia autohtonă. De la poezia erotică, arhicunoscută (spre deosebire de alte poeme mai obscure), până la poezia cu puternice valențe filozofice, introspective, poezia lui Stănescu acoperă o gamă variată de tematici. Complicată, ambiguă la un pol și muzicală, delicată la altul, poezia reflectă un întreg univers, al cărei centru este chiar ea, poezia.
Unele poezii le-am citit în câteva secunde; altora le-am acordat minute întregi, în căutarea unei esențe. Nu pot delimita clar poezia foarte bună, de cea mai puțin favorabilă, fiind amestecate: câteva poezii geniale, altele previzibile, câteva nostalgice, unele nici prea prea, nici foarte foarte ș.a. Stilul este unitar, urmează un șablon ușor neclar, dar se observă aceeași pensulă în spatele tuturor cuvintelor. Diferența este vizibilă în tematică, limbaj, ordine, compoziție, emoție.
Partea mea preferată este, în mod previzibil, "O viziune a sentimentelor", care ar fi notată cu cel puțin 5 stele.
"Și eu, cu pânzele sufletului umflate de dor te caut pretutindeni, și lucrurile vin tot mai aproape, și pieptul mi-l strâng și mă dor"
"Apărea în stele dințate chipul tău de atunci, numai contur."
"și m-aș fi agățat de cer, dar mi-era teamă că-l rup."
"Și, întruna, din mine spre tine răsar și apun."
"Trece o planetă și-ntreb cine e, ce e. Și-apoi mă mir că întreb. Ar trebui eu însumi să fiu întrebare, ca să m-audă altcineva decât mine."
"Doar chipul tău prelung, iubito, lasă-l așa cum este, răzimat între două bătăi ale inimii mele, ca între Tigru și Eufrat."
"iar eu te iubeam atât de mult, încât te uitam, crezând că faci parte din mine."
"inimile noastre de hoinari, căutătorii pietrei filozofale."
"Și numai sentimentul acesta îmi da fericire, numai gândul că sunt și că ești. Sprijineam pe țârâitul greerilor coviltire, sub care beam azurul decantat în cești."
"Nu pot să știu nimic. Eu te priveam ore-n șir, până când privirile mele dădeau frunze albastre, până când vântul mi le smulgea, ori cădeau ele singure, îngălbenite, la pământ.
Și-atunci abia, poate că venea toamna… Dar dacă mă gândesc mai bine, nici de aceasta nu eram prea sigur."
"Deodată devine gol pe dinăuntru ca o arteră fără sânge prin care peisajele curgătoare ale somnului se văd."
"Recădeam în starea de om atât de iute, că mă loveam de propriul meu trup, cu durere, mirându-mă foarte că-l am."
"Gravitație a inimii mele, toate-nțelesurile rechemându-le mereu înapoi. Chiar și pe tine, rob al magneților, gândule."
"Niciodată n-am să fiu sacru. Mult, prea mult am imaginația celorlalte forme concrete."
"Sufletele morților sunt atmosfera terestră. Respirăm sufletele lor; sufletele lor îș înfig câte un deget adânc în respirația noastră."
"Totul e simplu, atât de simplu încât devine de neînțeles."
"... trup ciudat, trup asimetric, mirat de el însuși în prezența sferelor,"
"A fi sămânță și a te sprijini de propriul tău pământ."
"Și totuși și totuși poarta asta, dintre mine și tine, trebuie zguduită de cineva."
"Ceea ce e mai aproape de mine, fiind mai aproape de mine, "tu" se numește."
"Nu-ți fie frică de moarte, adu-ți aminte de cum erai înainte de a te naște. Așa vei fi și după ce vei muri.
Schimbă-ți numele."
"Rupt. Ruptă gingia alinată numai de cuvinte, neputând să mușc nici măcar ceafa vorace - a animalului solar. Apt doar să sug un lapte acru din țâța unei amintiri diforme. Și totuși, încăpățânat și sacru, mă-întind peste secundele enorme, gemând de reci dureri, strigând creșterea dinților de piatră."
"Noi numai tălpi avem, iar ele au rădăcini în mit, noi numai stele-avem pe cer, doar stele, când ele au adâncul lor de timp oprit."
"Ce este viața? Când începe și încotro se îndreaptă?
În toate părțile deodată, zise cel fără părți. Într-o singură parte, zise partea.
Ce este? Cum, ce este? Este, pur și simplu. Adică E, adică S, adică T, adică E.
Primul E mai vechi decât ultimul E. Atât."
"Și totuși omul, omul, omul este cel care nu crede care nu credea care nu credeam să-nvăț a muri vreodată."
"Mănânc libelule pentru că sunt verzi [...] pentru că nu vorbesc şi pentru că nu sunt convins că nu vorbesc."
"Eu nu sunt nici bun nici rău ci sunt, pur și simplu."
"[...] până când umbra lungă a lucrurilor devenea mult mai adevărată decât lucrurile."
"Eram închis în propria mea capsulă. Inima îmi funcționa bine și adeseori mi-ar fi plăcut s-adorm înapoia ei obișnuit cu bubuiturile neregulate ale timpului interior."
"O, voi mirosuri, minunatelor pentru că inima mea călătorește uneori spre copilărie prin tunelul vostru."
"Bineînțeles că arborii decad din melancolia noastră"
"Timp
Se poate stinge pocnind ca un bec şi-această secundă ştiută. Poate rămâne ca la înec deasupră-ne, apa stătută. Întreceri subțiri, de umbre fugare seara sub lună, ca sub un tavan rotund și-azvârlit la-ntâmplare, din toți ochii deschiși, – simultan. Horn invers, cu fumul în râpă, cu ceru-n prăpăstii atras. Poate de-aceea, mărit ca de luptă se-arată ce ne-a mai rămas. Uite-l: nu seamănă cu nici un cuvânt. Nici nu poate fi spus, nici văzut. Stă între cer și pământ și n-are sfârșit și nici început."
"CATRE CITITORUL CĂRȚII ACESTEIA
Înșiruirea de versuri din fața dumneavoastră este un fel de pasăre care zboară invers, — ca să repet o inspirată imagine a lui Borges. Ea propune, din punctul de vedere al sentimentelor, sentimentul că apocalipsul a fost de mult, de foarte mult, și că amintirea lui poate fi considerată numai ca o sursă a cuvintelor reci, neschimbate în urlet. N.S."
"Spune-mi, dacă te-as prinde-ntr-o zi şi ti-as săruta talpa piciorului, nu-i aşa că ai şchiopăta puţin, după aceea de teamă să nu-mi striveşti sărutul?..."
,,E iarnă, şi eu stau întins, pe sub cetini, şi miezul de lavă îl iau şi il pun sub creştet, şi tot nu adorm. Si, intruna, din mine spre tine răsar şi apun."
In afara de necuvintele și in dulcele stil clasic, nu mi-aș bate capul. Doar aici se poate observa stilul matur al poetului. O lectură obligatorie pentru oricine e pasionat de poezie.
cuprinde: - O viziune a sentimentelor - 11 Elegii - Necuvintele - In dulcele stil clasic. Recunosc, sunt putin nostalgic dupa colectiile aparute la ziar, mai ales acesta de la Jurnalul. Si am si o usoara nostalgie cand vine vorba de literatura romana, pentru ca daca citesc 2 autori romani pe an este mult. De altfel, anul asta a fost ceva special si pentru ca am inceput sa citesc poezie. Referitor la Necuvintele, cel mai mult mi-au placut poeziile din O viziune a sentimentelor si din Necuvintele. Cel mai putin mi-au placut cele 11 Elegii. Cele doua volume mentionate mai sus mi-au placut mai mult pentru ca Nichita nu era chiar Nichita pe vremea cand le-a scris. Mai simti influente moderniste, poate si cele de la Arghezi, prozodie moderna combinata cu cea neomodernista, dar si cu trimiteri la cea clasica. In dulcele stil clasic este Nichita pur, ala de il stim din manuale.
"Sinele" încearcă din "sine" să iasă,/ ochiul din ochi, și mereu/ însuși pe însuși se lasă/ ca o neagră ninsoare, de greu./ Dintr-un ou într-unul mai mare/ la nesfârșit te naști, nezburată/ aripă. Numai din somn/ se poate trezi fiecare, –/ din coaja vieții nici unul,/ niciodată.
"De ce te-oi fi iubind, ochi melancolic, soare căprui răsărindu-mi peste umăr, trăgând după el un cer de miresme cu nouri subţiri, fără umbră?
De ce te-oi fi iubind, oră de neuitat, care-n loc de sunete goneşte-n jurul inimii mele o herghelie de mânji cu coame rebele?
De ce te-oi fi iubind atâta, iubire, vârtej de-anotimpuri colorând un cer (totdeauna altul, totdeauna aproape) ca o frunză căzând. Ca o răsuflare-aburită de ger." (,,Cântec fără răspuns")
"Ci vino când nu merge nimeni, când nu avem picioare, vino dar mai ales când voi fi orb, lumino." ("Ma învelesc de frig")
Nu, nu știu sa spun de ce m-am ferit de poezie atât de mult timp. Nu am un motiv concret, poate e de vina perioada liceului unde eram nevoită sa citesc poezii si sa le memorez, sa citesc comentarii ale altor oameni despre poezii pe care nu le înțelegeam, sa citesc alte păreri despre părerile pompoase ale acestora, pe care iar - nu le înțelegeam.
Dar sa revenim la aceasta carte de poezii a lui Nichita: ce deliciu! Și ce bine îmi pare ca i-am dat o șansă! E minunată, și nu, nu am înțeles fiecare poezie in parte, dar, cu mintea de acum, mai inteligenta zic eu decât cea adolescentina, nici măcar nu m-am stresat sa înțeleg in totalitate ce spune autorul, nu.
Poezia asta este atât de “plastica”, de vizuală, de palpabilă ca trebuie sa o simți, sa o mirosi, sa o pipăi, sa o guști. Știu, pare o tâmpenie, dar da-i o șansă dacă nu ai citit acest volum de poezii și apoi o sa înțelegi ce am vrut sa spun.
Recomand. Cu totul o alta experiența fata de proză.
“Din punctul de vedere al aerului, soarele-i un aer plin de păsări, aripă în aripă zbătând. Oamenii sunt păsări nemaiîntâlnite, cu aripile crescute înăuntru, care bat, plutind, planând, într-un aer mai curat - care e gândul!”
“Imi place să râd, deși râd rar, având mereu câte o treabă, ori călătorind cu o pluta, la nesfârșit, pe oceanul oval al fanteziei.”
“Trec fantome-ale verii in declin, Corăbiile sufletului meu marin.”
“Și numai sentimentul acesta îmi da fericire, numai gândul că sunt și că ești. Sprijineam pe țârâitul greierilor coviltire, sub care beam azurul decantat în cești.
Și când sfârșeam cuvintele, inventam altele. Și când se-nsera cerul, inventam ceruri albastre, și când orele se-nverzeau ca smaraldele, ne bronzam la lumina dragostei noastre.”
“Spune-mi, dacă te-aș prinde-ntr-o zi și ți-aș săruta talpa piciorului, nu-i așa că ai șchiopăta puțin, după aceea, de teamă să nu-mi strivești sărutul ?...”
“Nu-ți fie frică de moarte, adu-ți aminte de cum erai înainte de a te naște. Așa vei fi și după ce vei muri.”
“Dovadă că nu pot vedea fără martori e copilăria, adolescența mea, dublând neființa acestei secunde cu neființa ei de câteva.”
“Și zdrang și zdrong pe străzi pustii să ducem inima in noi ca pe un papagal, în colivii cu gratii de noroi“
„Se lasă toamna. Vine un fel de galben și de rugină. CAD orele din pom . Ciorchine secundele in strugure leșină.“
Din unul și cu unul și cu unul, rămâne pân' la urmă unul,
Ar trebui eu însumi să fiu întrebare, ca să m-audă altcineva decât mine.
emoția cea schimbătoare de contururi, mereu crescândă, descrescândă pururi.
Sufletul se rotea toată ziua, toată noaptea. O amintire. O speranță. O amintire, și iar o speranță. Oamenii, pomii, pietrele, iarba, cu moartea stăteau în balanță.
Sufletul știa, cunoștea, simțea toate astea. Și se rotea, se rotea amețitor, invidiind uneori pomii, alteori pietrele, alteori iatba, pentru liniștea desăvârșită a lor.
Totul se schimbă în mine
Totul este inversul totului.
Totul era să știi să-noți și-apoi să patinezi pe gheață și iar să-noți, să patinezi, o clipă-o zi, o lună-un an, o viață.
Atât de greu îi este greului încât nimeni nu mai poate sta în sine.
ah, e nebun căci el suferă de-ntreg universul.
Orice sine, oricât ar fi de solid devine în marele sine lichid.
Mi-a fost o rară frică, mi-a fost un coșmar.
Să ieși afară, să nu mai fii, să nu și nu, ca și cum nici n-ai fost.
Mă învelesc de frig într-o speranță
Viii și morții viilor unii într-alții și unii peste alții...
alerg în neștire. Foarte greu mă primesc să fiu cum sunt.
Plouă Doamne și transformi în noroi sufletul meu de câmp arabil
Din când în când nu mai vor să fie ceea ce sunt lucrurile și ființele ce au fost, ci ele vor să fie numai și numai erând.
Este neliniștea care vestește fiecăruia în singurătate că este.
El a intins spre mine o frunza ca o mana cu degete. Eu am intins spre el o mana ca o frunza cu dinti. El a intins spre mine o ramura ca un brat. Eu am intins spre el bratul ca o ramura. El si-a inclinat spre mine trunchiul ca un mar. Eu am inclinat spre el umarul ca un trunchi noduros. Auzeam cum se-nteteste seva lui batand ca sangele. Auzea cum se incetineste sangele meu suind ca seva. Eu am trecut prin el. El a trecut prin mine. Eu am rãmas un pom singur. El un om singur.