Lucian Blaga was a Romanian philosopher, poet, and playwright. He was a commanding personality of the Romanian culture of the inter-bellum period. He was a philosopher and writer higly acclaimed for his originality, a university professor and a diplomat.
Eu cred că veşnicia s-a născut la sat. Aici orice gând a mai încet, şi inima-ţi zvâcneşte mai rar, ca şi cum nu ţi-ar bate în piept, ci adânc în pământ undeva.
„Călugărul bătrân îmi şopteşte din prag Tinere care mergi prin iarba schitului meu, mai este mult pân-apune soarele?
Vreau să-mi dau sufletul deodată cu şerpii striviţi în zori de ciomegele ciobanilor. Nu m-am zvârcolit şi eu în pulbere ca ei? Nu m-am sfredelit şi eu în soare ca ei?
Viaţa mea a fost tot ce vrei, câteodată fiară, câteodată floare, câteodată clopot - ce se certa cu cerul.
Azi tac aici, şi golul mormântului îmi sună în urechi ca o talangă de lut. Aştept în prag răcoarea sfârşitului. Mai este mult? Vino, tinere, ia ţărnă un pumn şi mi-o presară pe cap în loc de apă şi vin. Botează-mă cu pământ.
Leer a Blaga es como volver a las raíces de Ana Blandiana, al centro de la tierra y viajar entre los misterios del campo rumano. Qué maravilla de poesía.
ÎN AMINTIREA ȚĂRANULUI ZUGRAV „Azi trăiești în legenda ta cum ai trăit în cîmpuri și în sat. Mi-aduc așa de bine aminte de mîinile tale grele ca tăvălugul cu care pecetluiai sămînța-n arătură. Mi-aduc aminte de ochii tăi verzi ca mura necoaptă și de meșteșugul blînd cu care zugrăveai sfinți atît de fragezi parcă veneau de-a dreptul din lună.
Erai prieten cu toate minunile. O fată ți-a venit în ogradă să-ți zică : Spune-mi, spune-mi, cum s-a născut pruncul Isus fără tată ? Într-o icoană-nchipuită de tine i-ai arătat în aur și-n albastru ceresc : Astfel stat-a Maria-n genunchi, cu ciocul întins peste ea o pasăre, plutind, a scuturat o floare. Ce-a mai venit se poate-asemăna numai c-un vis. Din pulberea de floare cernută peste tînărul ei trup Fecioara Maria a legat rod ca un pom. Nu semăna cu-această abia șoptita poveste inima ta?
Erai numai om, și totuși cînd ai murit, s-a adunat mult norod în pragul tau, crezînd că fără veste te vei ridica la cer și vei înălța cu tine satul și pămîntul.”
SUFLETUL SATULUI Copilo, pune-ți mîinile pe genunchii mei. Eu cred că veșnicia s-a născut la sat. Aici orice gînd e mai incet, și inima-ți zvîcnește mai rar, ca și cum nu ți-ar bate în piept ci adînc în pămînt undeva. Aici se vindecă setea de mîntuire și dacă ți-ai sîngerat picioarele te așezi pe un podmol de lut.
Uite, e seară. Sufetul satului fîlfîie pe lîngă noi, ca un miros sfios de iarbă tăiată, ca o cădere de fum de streșini de pae, ca un joc de iezi pe morminte înalte.”
AMINTIRE „Unde ești astăzi, nu știu. Vulturi treceau prin Dumnezeu deasupra noastră. Alunec în amintire, e-așa de mult de-atunci. Pe culmile vechi unde soarele iese din pămînt privirile tale erau albastre și-nalte de tot. Zvon legendar se ridic din brazi. Ochi atot înțelegător era iezerul sfînt.
În mine se mai vorbește și astăzi despre tine. Din gene, ape moarte mi se preling. Ar trebui să tai iarba, ar trebui să tai iarba pe unde-ai trecut. Cu coasa tăgăduirei pe umăr în cea din urmă tristețe mă-ncing.”
Unde eşti astăzi nu ştiu. Vulturii treceau prin Dumnezeu deasupra noastră. Alunec în amintire, e-aşa de mult de-atunci. Pe culmile vechi unde soarele iese din pământ privirile tale erau albastre şi-nalte de tot. Zvon legendar se ridică din brazi. Ochi atotinţelegător era iezerul sfânt. În mine se mai vorbeşte şi astăzi despre tine. Din gene, ape moarte mi se preling. Ar trebui să tai iarba, ar trebui să tai iarba pe unde-ai trecut. Cu coasa tăgăduirei pe umăr în cea din urmă tristeţe mă-ncing.