Mulți ani de-acum încolo, de voi ajunge în fața unui pluton de execuție, gândul n-o să mă ducă la cartea asta. Cu toată recunoașterea ei internaționalMulți ani de-acum încolo, de voi ajunge în fața unui pluton de execuție, gândul n-o să mă ducă la cartea asta. Cu toată recunoașterea ei internațională, nu mi s-a părut că ar avea ceva genial. Memorabilă rămâne doar fraza de început.
Am început să lecturez cu interes. Părea că duce undeva firul narativ. Până mi-am dat seama că autorul urmărește de fapt niște evenimente ciclice, oarecum banale. Scopul nu e să ducă undeva ci, din contră, să nu o facă. Oamenii vin și pleacă, se nasc și mor, se ridică și se prăbușesc, totul se repetă, nimic nu rămâne în urmă, ce iese din cenușă se preface în cenușă și tot așa. Șapte generații dintr-o familie trec prin aceleași trăiri, probleme, pasiuni. Nici singurătatea fiecăruia nu e diferită de ce-au trăit înaintașii. Aparent, șapte generații sunt suficiente ca să nu-și mai amintească nimeni de tine (aș spune că mai puține). În șapte generații se naște și decade o comunitate. Te agiți degeaba, pare să fie mesajul. Ești condamnat la uitare. Deprimant.
Nu m-a prins. Nu prea înțeleg realismul magic (cu excepții). Și nici pe latino-americani (pe cei pe care i-am citit). Literatura lor melancolică pare prea bătută de arșiță. Totul parcă e fad, anemic, lipsit de viață (deși, paradoxal, personajul principal e viața).
„[...] a ajuns să le recomande tuturor să plece din Macando, să uite tot ce îi învățase despre lume și despre inima oamenilor, să-l dea naibii pe Horațiu și, în orice loc s-ar afla, să-și amintească întotdeauna că trecutul e minciună, că memoria nu are cale de întoarcere, că orice primăvară trecută este de nerecuperat și că dragostea cea mai nebună și mai tenace e oricum un adevăr efemer.”
Nu cred că aș putea rezuma și descrie mai bine acest roman decât o face textul de aici al ediției în limba română, motiv pentru care nici n-o să încerNu cred că aș putea rezuma și descrie mai bine acest roman decât o face textul de aici al ediției în limba română, motiv pentru care nici n-o să încerc.
Am citit până acum suficiente (oare? care ar fi limita, mă întreb acum) cărți despre aparatul opresiv sovietic, dublate de filme și documentare. Deși am impresia că îmi pot imagina foamea, frigul, mizeria, lipsa de umanitate din jur și încercarea de a o păstra măcar pe a ta, adevărul este că nu am cum s-o fac. Sunt realități pe care nu le-am trăit și pe care sper să nu le (mai) trăiască nimeni. Romanele de acest gen sunt utile, pentru că ne confruntă cu adevăruri inconfortabile pe care le ținem la distanță.
Protagonistul e tânăr, e confuz, e homosexual, și e aruncat în Gulag fără motiv. Doar pentru că România a schimbat tabăra în război și sovieticilor le este frică/se răzbună pe orice vorbitor de germană. Deportarea lui pare aproape aleatorie. Pentru că trăiește cu frica în sân și acasă (din cauza preferințelor sexuale), vede plecarea ca pe-o scăpare. Scapă de ceva pentru a fi luat de val spre altceva. În Gulag existența lui are alte repere: să caute mâncare și să-și astâmpere foamea omniprezentă. Să aibă grijă să nu înghețe de frig. Să nu moară. Vede cu dispar cei de lângă dânsul și încearcă să supraviețuiască. Toate trucurile acestei supraviețuiri ne sunt descrise.
Herta Muller scrie frumos, deși nu neapărat pe gustul meu. E o proză prea lirică pentru mine. Dar, deși stilul nu mă atrage, subiectul e interesant, pentru că, spre deosebire de celelalte mărturii despre Gulag pe care le-am citit, asta este prima care vine de la un etnic german din România. Știu că e un roman, dar mai știu că e bazat pe mărturii reale și asta l-a făcut foarte autentic. Simți că vorbește o voce reală. ...more
Am decis să-mi fac o părere despre literatura lui Llosa mergând direct la titlul care i-a motivat Nobelul, scris la apogeul carierei. Nu am mai vrut sAm decis să-mi fac o părere despre literatura lui Llosa mergând direct la titlul care i-a motivat Nobelul, scris la apogeul carierei. Nu am mai vrut să mă bazez doar pe scrieri marginale, mai recente. În Războiul sfârșitului lumii am găsit un roman mai pe gustul meu, deși nu în totalitate.
Noi, cititorii, gravităm în jurul prezenței Sfătuitorului. La fel cum o fac, într-un fel sau altul, toate personajele. Despre persoana Sfătuitorului nu știm prea multe. Este un personaj ascuns în umbră, cu o aură mistică și mistuitoare, deși nu e justificată în totalitate. Este un fel de predicator, care după ce a perindat timp de vreo douăzeci de ani zona de nord-est a Braziliei, adică întinderi deșertice vaste, măcinate de secetă, boli și sărăcie, a devenit liderul unui fel de sectă, care, în culmea succesului, atrăgea sute de noi adepți zilnic. Astfel, slujitorii lui au întemeiat localitatea Canudos. Din cauza unor interpretări fanteziste asupra ce însemna republica (Brazilia abia abolise monarhia și sclavia), aceștia au intrat în conflict direct cu guvernul local mai întâi, apoi cu cel central. După mai multe campanii militare, fiecare mai ambițioasă decât precedenta, Canudos este distrus și aproape toți membrii sectei sunt omorâți, cu foarte multe pierderi și de partea armatei. Este un episod sângeros din istoria Braziliei, de la sfârșitul secolului al XIX-lea, detaliile căruia s-au pierdut în negura timpului.
Llosa și-a propus să dea o formă literară acestui episod. Și-a desenat atent personajele, inspirate de realitate, și le-a pus să se lupte între ele sau cu propriul sine. Totul a mers bine, reușind să mă țină atent și captivat, hrănindu-mi cu doze mici nerăbdarea de a ajunge la deznodământ astfel încât să nu cedez tentației de a merge spre alte surse pentru răspunsuri rapide. A făcut asta până cu vreo 230 de pagini înainte de sfârșit, când dezvăluie finalul și se pierde vraja. Descrierile ulterioare despre campania finală împotriva locuitorilor din Canudos nu a mai avut farmec. Impresia era că citesc din obligație. Și oricât încercam să mă consolez cu faptul că fiecare autor are dreptul a-și alege structura poveștii, nu puteam să scap de gustul amar pe care mi l-a lăsat această alegere.
Acum nu mă mai interesează cum e văzut Llosa și care este locul lui în literatura universală. L-am citit și mi-a plăcut până la un punct. Nu a reușit, însă, mă transforme într-un fan, într-un adept, așa cum (aproape) fiecare personaj devine adeptul Sfătuitorului. Eu am nevoie de mai multă putere de convingere.
3,75/5
Am citit ediția 2023 de la Humanitas. Nu știu cum s-a ajuns până aici fără ca redactorul să se fi autosesizat sau să fi fost sesizat că atunci când apare cuvântul colonel, el trebui scris cu italic în doar câteva cazuri (când se referă la marii arendași), în rest e un grad militar obișnuit, într-un roman în care armata, cu ierarhia ei obișnuită, e prezentă aproape peste tot. ...more
Avem aici niște eseuri, scrise în 2011, intercalate cu editoriale din El Pais, apărute în anii 90 și 2000. Toate au un fir comun, dar pot fi citite șiAvem aici niște eseuri, scrise în 2011, intercalate cu editoriale din El Pais, apărute în anii 90 și 2000. Toate au un fir comun, dar pot fi citite și separat.
Am reținut de la Llosa că nu mai avem cultură (autentică). Totul s-a transformat în spectacol, în divertisment. Toată lumea are impresia că face cultură și, de fapt, aproape nimeni n-o mai face. Nu se mai scriu cărți serioase, groase, și, chiar dacă se scriu, aproape nu se mai publică sau nu se mai citesc. Se referă la cărți nemuritoare, care trec testul timpului, care pot fi citite oricând, care aduc idei și încurajează discuții. Literatura care se publică acum e light, e ușoară, „iresponsabilă și deseori stupidă de-a dreptul”. Oamenii citesc pentru a nu se plictisi, în tren, în avion, într-o sală de așteptare, și uită tot ce au citit imediat ce au închis cartea. Aceste cărți nu sunt cultură, nu au valoare. Totuși, putem spune cel puțin că se mai scrie. Problema mare e că majoritatea oamenilor au migrat spre media audiovizuale. Filmele sunt mult mai căutate. Emisiunile la TV. Internetul. Și tot ce se creează pentru aceste medii are ca scop divertismentul, nu arta, nu cultura.
În concepția lui Llosa, cultura, chiar dacă e apanajul unor elite intelectuale, are efecte, are puterea de a modela percepții, atitudini, de a schimba societatea și de a o duce spre progres. Aici aduce în discuție și religia, în calitatea ei de creatoare de cultură (democratică) și în același timp o condamnă atunci când încearcă să iasă din sfera privată în cea publică, spunând că există riscul, dacă o lăsăm, să distrugă această cultură democratică (dă exemplul regimurilor bazate pe Islam și intră în polemica despre vălul islamic în școlile europene... el spune că ar trebui interzis și e bine că unele țări o fac, la fel cum e bine că scot crucile din școli).
Trivializarea a ceea ce numim cultură a dus, spune Llosa, și la dispariția unei culturi politice și civice. Oamenii au devenit indiferenți la politică. Nu se mai implică, astfel încât ajung la conducere numai mediocrități, ceea ce creează un cerc vicios care duce și la mai multă neimplicare.
Un alt punct sensibil pentru Llosa este sexul. Nu are o problemă cu sexul, ci cu faptul că a dispărut erotismul. Că lumea s-a emancipat sexual atât de mult (emancipare încurajată în continuare; dă exemplul orelor de masturbare dintr-o regiune a Spaniei – aș zice că în România, unde nu există educație sexuală, i-ar plăcea mai mult) încât sexul nu mai înseamnă nimic. E doar o activitate animalică, fără sentiment, fără implicare emoțională. Spune că atunci când sexul ținea mai mult de intimitatea fiecăruia, erotismul încuraja și genera mari opere, adică genera cultură. Acum, când sexul e prezent la orice colț, totul a devenit pornografie, nu erotism. Nu mai știe nimeni să aprecieze sexul, dragostea, formele unui corp, literatura erotică (nu pornografică!) etc.
Am mai reținut că, în lumea capitalistă în care trăim, prețul a devenit sinonim cu valoarea, ceea ce este absolut greșit. Prețul este stabilit în funcție de cerere și ofertă și poate crește mult datorită unor campanii de marketing, a notorietății, a unor aspecte total irelevante pentru valoarea unui lucru. Astfel, multe tâmpenii se vând scump și credem că ele sunt valoroase, că sunt artă, când de fapt nu sunt nimic mai mult decât... tâmpenii.
Mă întreb, după lectură, oare ce-ar mai avea de zis în era AI în care AI-ul poate scrie literatura aia light pe bandă rulantă și poate genera „fotografii” și artă vizuală doar prin niște comenzi simple.
Llosa are idei interesante, dar m-a pierdut mult la argumentare. Își ilustrează argumentele cu multe exemple și simțeam că divaghează în unele momente, reușind să mă facă să uit de la ce a început. Am simțit că textele din El Pais nu completează eseurile, ci repetă ideile, fiind, astfel, redundante.
Tokarczuk a scris, pe la începuturile sale, un fel de roman de aventuri, populat cu personaje romantice. Pe la sfârșitul secolului al XVII-lea (nu al Tokarczuk a scris, pe la începuturile sale, un fel de roman de aventuri, populat cu personaje romantice. Pe la sfârșitul secolului al XVII-lea (nu al XII-lea cum a scris editorul în prezentarea de pe una din coperți), aventurierii pornesc să caute Cartea, un fel de sfânt Graal, un fel de metaforă (pentru sensul vieții, înțelepciunea divină sau orice altceva vrea cititorul). Călătoria lor e destul de scurtă. Unu, pentru că sunt puține pagini și doi, pentru că în aceste puține pagini autoarea mai face „popasuri” neplanificate, cu pasaje poetice și filosofice. Finalul călătoriei și morala (?) întregii povești sunt destul de previzibile: cine își dorește cel mai mult să ajungă la Carte (sau ce reprezintă ea) va eșua, iar cine nu o caută o va găsi (și nu-i va folosi la nimic, pentru că acel care ajunge la destinație nu poate citi!).
Pe undeva prin acest roman există o intenție sau o idee bunicică, dar execuția lasă de dorit. Nu că Tokarczuk ar fi scris rău, ci pentru că mi s-a părut că i-au lipsit condimentele necesare pentru a crea ceva cu adevărat bun.
După cum se autodescrie, Janina Duszejko nu este „decât o femeie bătrână și excentrică din pustietatea aceea.” Este obsedată de astrologie și iubește După cum se autodescrie, Janina Duszejko nu este „decât o femeie bătrână și excentrică din pustietatea aceea.” Este obsedată de astrologie și iubește natura și animalele. Viața ei liniștită, din cătunul izolat unde își duce existența, este tulburată de niște personaje sinistre: vânători, braconieri și, în general, oameni răi. Povestea merge lejer. Janina ne descrie viața ei și perorează (cam mult) despre stele. Treptat sunt introduse elemente specifice de thriller sau de murder mystery, care însă nu par ieșite din comun. Nu e un peisaj chiar atât de idilic încât să ne mire o moarte. Doamna Duszejko este, de fapt, cea asupra căreia trebuie să ne uităm mai atent. Inocența vârstei și pasiunea ei ciudată pentru stele și planete ascund un spirit de justițiară, care ne îndeamnă să iubim animalele, să luptăm pentru ele și să regândim legăturile pe care le avem cu natura. Dezlegarea misterului de la final este doar un motiv în plus să ne placă întreaga poveste. Epilogul, însă, dă naștere unor întrebări în legătură cu ce percepem ca fiind acceptabil moral și de ce.
Impressive how Saramago manages to stay fresh, throughout his 450 pages, when all he does is travel in his car and visit churches, museums and castlesImpressive how Saramago manages to stay fresh, throughout his 450 pages, when all he does is travel in his car and visit churches, museums and castles. Emphasis on churches. He does not seem overly religious, but he is fascinated by the spiritual. That, and the architecture.
I picked this as a souvenir when in Portugal and it was probably an inspired choice, brought to me by some resemblance of providence: it was the Saramago centenary after all. Thought of it as a nostalgic token, to read on my way back or immediately after my return home. However, I postponed it till now, and now it serves me more as motivation for future travels, perhaps encouraging me to plan another trip.
Saramago is intelligent, he is personal and sensible, though detached (he writes in third person, “the traveller” is the protagonist, not him). From time to time, his ruminations are quite expressive and thought-provoking. He blends together considerations about art, history, architecture, religion, nature, food, the people he meets, and the day to day struggles a traveller is certain to go through on long journeys: bad weather, bad food, bad roads (no car troubles though), unfriendly people, fully-booked hotels, closed museums and churches.
“The traveller is not in a good mood when he departs. Nonetheless, he is sufficiently self-aware to suspect that his ill-humour results from an inability to reconcile two contradictory desires: that of remaining everywhere he goes with that of going everywhere he wishes.”
“The sun has set but the light is not yet gone. The countryside is bathed in gilded ash until the gold pales and the night slowly invades from the far side of the sky, as the stars light up. The noon will arrive later, and the owls are calling to one another. The traveller feels like crying at what he sees. Perhaps it’s his own pain he feels, a disgust at being unable to express in words what that landscape is. He can barely frame the words: this is a night on which the world could begin.”
“When the travellers awoke and opened the bedroom window, the world had been created. It was early, the sun was not yet up. Nowhere could be more calmly beautiful, nobody could be happier with such simple things as the broad earth, the trees, silence. The traveller, who has seen many things, appreciates these to the full, and waits for the sunrise. He experienced it all: the light gradually changing, the first shadows being created, the first birdsong, and the was the first to hear a woman’s voice calling these simple words out of the darkness: ‘It’s going to be another hot day.’ Prophetic words, as the travellers was later to learn to his cost.”
“These are complicated chapters in a general history which some people like to portray as simple: first there were the Romans, then the Visigoths and the Arabs, and then since there had to be a country called Portugal, Count Dom Enrique Sanchos appeared, followed by his son Afonso, followed by more Afonsons, a few Sanchos and Joões, Pedros and Manuéis, with an interval to allow three Spanish Felipes to put in their appearance, after the death of an unfortunate Sebastião and the battle of Alcácer Quibir. That’s all there is to it.”
This should not be treated as a guide book. This is only for those who can feel and see the places they go to, not because that’s what others do, but because they want to connect and to understand.
“The journey is never over. Only travellers come to an end. But even then they prolong their voyage in their memories, in recollections, in stories. When the travellers sat in the sand and declared: ‘There’s nothing more to see,’ he knew it wasn’t true. The end of one journey is simply the stars of another. You have to see what you missed the first time, see again what you already saw, see in springtime what you saw in the summer, in daylight what you saw at night, see the sun shining where you saw the rain falling, see the crops growing, the fruit ripen, the stone which has moved, the shadow that was not there before. You have to go back to the footsteps already taken, to go over them again or add fresh ones alongside them. You have to start the journey anew. Always.”
What is clear from this collection is that Hemingway was a great storyteller. He could tell a story in just a few sentences. Not all forty-nine of theWhat is clear from this collection is that Hemingway was a great storyteller. He could tell a story in just a few sentences. Not all forty-nine of them were to my liking, as it is only normal, but there are some good ones in this bag. War, fighting, boxing, drinking, fishing, hunting, travelling, whoring, bullfighting, these are the main themes.
I do not know why I like Hemingway so much. Perhaps is the modesty and the simpleness of his writing which, unexpectedly, make up a very rich style. I haven’t found anyone else who could in a few short sentences, with simple, ordinary words, tell so much.
“Nick said nothing. The liquor had all died out of him and left him alone. Bill wasn’t there. He wasn’t sitting in front of the fire or going fishing tomorrow with Bill and his dad or anything. He wasn’t drunk. It was all gone. All he knew was that he had once had Marjorie and that he had lost her. She was gone and he had sent her away. That was all that mattered. He might never see her again. Probably never would. It was all gone, finished.”
“The boys at first were very polite about my medals and asked me what I had done to get them. I showed them the papers, which were written in very beautiful language and full of fratellanza and abnegazione, but which really said, with the adjectives removed, that I had been given the medals because I was an American. After that their manner changed a little toward me, although I was their friend against outsiders. I was a friend, but I was never really one of them after they had read the citations, because it had been different with them and they had done very different things to get their medals. I had been wounded, it was true; but we all knew that being wounded, after all, was really an accident. I was never ashamed of the ribbons, though, and sometimes, after the cocktail hour, I would imagine myself having done all the things they had done to get their medals; but walking home at night through the empty streets with the cold wind and all the shops closed, trying to keep near the street lights, I knew that Ì would never have done such things, and I was very much afraid to die, and often lay in bed at night by myself, afraid to die and wondering how I would be when back to the front again.”
“The road of the pass was hard and smooth and not yet dusty in the early morning. Below were the hills with oak and chestnut trees, and far away was the sea. On the other side were snowy mountains.”
If I had to choose some: The Three-Day Blow, Big Two-Hearted River: Part 1, Che ti dice la Patria?, Homage to Switzerland....more
Mulți îl apreciază pentru că e un roman semi-autobiografic, cu numele protagoniștilor păstrate, dar pentru mine acest lucru nu a contat aproape deloc.Mulți îl apreciază pentru că e un roman semi-autobiografic, cu numele protagoniștilor păstrate, dar pentru mine acest lucru nu a contat aproape deloc. Deși gândul că ar putea fi o poveste reală mă face să zâmbesc o dată în plus.
Mario e un tânăr de 18 ani, redactor de știri la Radio Panamericana. La postul de radio vecin, Radio Central (posturi de radio surori), se dă, în schimb, mai mult teatru radiofonic, foarte popular în rândul ascultătorilor, într-un timp în care nu existau încă televizoare. Teatrul radiofonic serializat e un fel de precursor al telenovelelor latino-americane.
La Radio Central e angajat un nou fenomen, un scenarist care scrie pe bandă rulantă astfel de telenovele radiofonice, de foarte mare succes, Pedro Camacho, din Bolivia. În același timp, Mario se îndrăgostește de mătușa sa Julia (nu e o mătușă biologică), proaspăt divorțată, mai în vârstă cu 13 ani decât el. Dragostea lor, pornită aproape în glumă, devine o pasiune adolescentină în toată regula, care se manifestă ca atare.
Cele două planuri, relația lui Mario cu Julia și relația profesională cu noul condeier, cu o poftă de muncă incredibilă și aproape neobosit, nu prea se intersectează, dar au loc concomitent. Dragostea evoluează, deși niciodată nu se consumă, până când se întrezărește iscarea unui scandal în familie, iar familia peruviană e un adevărat trib, cu care nu trebuie să te pui. Cariera lui Pedro Camacho cucerește noi culmi, după care se năruie la fel de repede. Pentru cititor și pentru Mario, mai importante decât piesele de teatru radiofonic ale lui Pedro sunt naivitatea și lipsa lui de umor, astfel încât Mario, deși de doar 18 ani, îl tratează mereu ca pe un bătrânel simpatic, care spune vorbe amuzante cu toată seriozitatea.
„— Dumneata crezi că aș mai putea face ceea ce fac dacă femeile m-ar stoarce de vlagă? mă dojeni el, cu dezgust în glas. Crezi că se pot zămisli copii și povestiri în același timp? Că ar putea cineva să născocească, să dea frâu imaginației, dacă trăiește sub amenințarea sifilisului? Femeia și arta se exclud, prietene. În fiecare vagin e înmormântat un artist. Mai are oare vreun haz să procreezi? N-o fac și câinii, păianjenii și pisicile? Trebuie să fim originali, amice!”
Llosa e original în construcția romanului său. Printre capitolele despre idila cu mătușa Julia (îi spune mereu mătușa, ceea ce e un pic ciudat) și treburile de la radio, include capitole – episoade – din creațiile radiofonice ale lui Camacho. Toate acestea par episoade pilot ale unor noi seriale, în care sunt introduse personajele, destul de pitorești, prin descrieri detaliate despre starea lor socială și talentele lor speciale – care explică și alegerea lor ca personaje –, despre familiile lor, despre cum au ajuns unde au ajuns. La un moment dat, dacă nu chiar inițial, personajul principal ajunge în „floare vârstei”, la 50 de ani, care, coincidență!, e chiar vârsta scriitorului. Toate sunt scrise bine (mult prea bine, având în vedere că Mario cel tânăr îl plasează pe Camacho doar cu o treaptă deasupra analfabeților!), cu un vocabular foarte diversificat și original, și se termină, inevitabil, într-un punct culminant, care să te facă să-ți programezi vizita lângă aparatul de radio și în ziua următoare. Oare ce se va întâmpla? Oare va apăsa sau nu pe trăgaci?! Inevitabil, din când în când, scribul introducere ironii și răutăți la adresa argentinienilor.
Scribul/condeierul/scenaristul dă, însă, semne de oboseală. După multe luni în care urmează un program creator draconic, începe să-și uite personajele, să le confunde între ele, astfel încât își fac apariția, tot mai des, în serialele nepotrivite. Lucru pe care îl putem urmări și noi, citind episoadele din roman, care sunt deosebit de amuzante.
Contactul acesta cu Llosa, cu unul din primele lui romane, a fost mult mai plăcut decât cel inițial, cu cel mai recent roman al său. Aici e amuzant, deși nu intențional și forțat; e interesant, natural. Nu pare să înflorească și nici nu mă interesează dacă a făcut-o. Povestea e plauzibilă, te simți chiar cumva implicat, și progresează într-un ritm potrivit. Aici scrie literatură, nu dramatizează fișe biografice din cărți de istorie, și scrie expresiv, diversificat, cu multe personaje colorate. Mi-a plăcut, deși eram sceptic înainte de lectură. A fost o recomandare și mulțumesc cui mi-a făcut-o!
Deși are o mulțime de personaje și o acțiune care se întinde timp de trei secole jumătate, romanul are un singur protagonist: podul. Acest pod le-a văDeși are o mulțime de personaje și o acțiune care se întinde timp de trei secole jumătate, romanul are un singur protagonist: podul. Acest pod le-a văzut pe toate: iubiri și dușmănii, sărbători și tragedii, lupte și împăcări, dezastre și progres, retrasări de granițe, venirea, plecarea și moarte unor imperii. Peste el trec oameni de toate religiile, armate ale diferitelor puteri, în ambele direcții. În toate, el a rămas nemișcat, un martor tăcut, care nu judecă și nu se implică. Distrugerea lui în 1914 este de fapt distrugerea felului în care a curs istoria până atunci. Acest lucru trebuie să aducă schimbări majore și timpuri mult mai tumultoase decât a văzut podul și orașul până atunci.
Timpul trece, aproape mereu încet, așa cum o face și râul, iar autorul observă neimplicat viața orașului și a comunității, tot așa de detașat cum o face și podul. Spre deosebire de pod, însă, Andrić nu tace și comentează felul în care evoluează istoria și se schimbă natura oamenilor. Având în vedere că se uită la 350 de ani de istorie, are cum să observe marile și micile schimbări.
Un roman istoric atipic și foarte interesant....more
Interesante abordări ale unor teme despre care Camus a mai scris și sub alte forme. Bănuiesc că teatrul este/era un mod mai ușor de a ajunge la mase. Interesante abordări ale unor teme despre care Camus a mai scris și sub alte forme. Bănuiesc că teatrul este/era un mod mai ușor de a ajunge la mase. Unele dintre piesele din volum sper să le văd pe scenă.
Coetzee’s style reminds me of Hemingway. Very clear cut, sober, simple narrative. Sometimes you may miss the subtleties, but you get to recover them lCoetzee’s style reminds me of Hemingway. Very clear cut, sober, simple narrative. Sometimes you may miss the subtleties, but you get to recover them later on. Perhaps I got this impression because I went on to read Disgrace right after Hemingway’s Across the River and into the Trees.Disgrace is another novel about a 50+ man with a young love interest (more of a carnal passion in this case though). But the similarities stop here.
Disgrace is very complex, with many overlapping layers: race, age, segregation, apartheid, power-relations, violence, love, sex, family.
David Lurie, a university professor of poetry and communication, has a sexual relationship with a student. He is forced to resign. In his fall from grace, he runs away, to his daughter’s farm. Here, he comes in contact with a different part of South Africa. In the end, I would say Disgrace is about the lack of communication, or perhaps about the inability to communicate, to be understood, to listen and to understand (the irony of Lurie being a communication professor is intentional and not lost on me).
One week later, I still digest it. It made me feel things and think about things.
There is no action, nothing much is happening, it’s a novel about a feeling. I can’t really grasp what feelNot Hemingway’s best, but still enjoyable.
There is no action, nothing much is happening, it’s a novel about a feeling. I can’t really grasp what feeling it is though. The old colonel, with a very young (and impossible) love interest, hurt by the war, dying, comes peacefully to the conclusion of his life. I guess, in a way, it’s a novel about accepting what it was and what it is. ...more
Nu sunt familiar cu opera lui Ivo Andrić, dar acest volum a fost chiar simpatic. În (aproape) fiecare povestire, „acțiunea” (în ghilimele pentru că înNu sunt familiar cu opera lui Ivo Andrić, dar acest volum a fost chiar simpatic. În (aproape) fiecare povestire, „acțiunea” (în ghilimele pentru că în multe nu se întâmplă mare lucru, farmecul stă mai mult în felul în care sunt descrise și povestite niște fapte și personaje diverse) se petrece într-un alt oraș balcanic sau european. Ai crede că datorită acestui lucru vei avea ocazia să treci prin diferite stări, prin diferite viteze la care se petrec faptele, dar nu, Andrić are talentul de a domoli tot ce se întâmplă. Reușește cumva să transmită cititorului o stare de visare, de acalmie. Indiferent ce fac personajele sau cum sunt ele, starea persistă, parcă încercând să-ți spună: uite, aceștia sunt oameni, mai asemănători sau mai diferiți decât tine, dar în principiu aproape la fel, cu probleme mărunte, cu amintiri și regrete, cu nervi și supărări, cu plictiseli, drame sau tragedii. Sunt povestiri bune de citit când vrei să lenevești, când te topește căldura și nu mai știi ce să faci, când ești liniștit și nu vrei să fii deranjat. Cam asta mi-a transmis mie volumul, deși el poate fi interpretat în diferite chei, iar povestirile nu sunt nici pe departe banale sau superficiale. Sunt foarte bine scrise. Iar când ceva e bine scris, fiecare cititor poate simți lucruri diferite.
Notă către traducătoare: poate nu este o idee tocmai strălucită să prezinți în prefață detalii despre intriga operelor importante ale autorului, indiferent cât de cunoscut este el.
When I first read this some seven years ago, I confess it didn’t impress me much. Since then, I have grown to love Hemingway’s style. The Old Man and When I first read this some seven years ago, I confess it didn’t impress me much. Since then, I have grown to love Hemingway’s style. The Old Man and the Sea is a rather atypical work compared to other of his writings that I’ve read, but it is very good nonetheless. It is about the constant struggle between man and nature. Who is going to come on top, the old man or the sea?
Since the book was originally written, I think the man has conquered all, has tamed oceans and seas and there is very little left to challenge him. But loving the sea as much as I do, I still look at it in awe and I extend it the due respect, just the old man did while battling the mighty fish....more
The message behind this novel is rather simple (or so I think, I might have missed some things): when you search for and fight barbarians, it very welThe message behind this novel is rather simple (or so I think, I might have missed some things): when you search for and fight barbarians, it very well may be that you are the barbarian. The Empire, the civilizing entity, is more cruel, more morally corrupt and hypocritic than those it labels barbarians. A story as old as time.
The complicated relationship between us and others is another main idea, the need for an out-group to legitimize, to construct the identity of the in-group. Without an other, there would probably be no Empire. This is another story as old as time and the narrative of bad others (peoples, countries, ethnic groups) is still being exploited by politicians to this day.
Very good little parable. Enjoyed it thoroughly, though I am starting to question my choices of light summer/beach reading....more
Un fel de jurnal de călătorie scris de cineva predispus spre meditație.
Se pare că și Camus se gândea la fericire, înainte de a îmbrățișa în totalitatUn fel de jurnal de călătorie scris de cineva predispus spre meditație.
Se pare că și Camus se gândea la fericire, înainte de a îmbrățișa în totalitate absurdul. În fiecare eseu pare să dea o altă definiție fericirii. ...more
Mică colecție de proze. Un mix între reportaj, eseu și jurnal de călătorie. Cică vorbesc toate despre spiritul mediteraneean, dar mie mi s-a părut o aMică colecție de proze. Un mix între reportaj, eseu și jurnal de călătorie. Cică vorbesc toate despre spiritul mediteraneean, dar mie mi s-a părut o adunătură destul de haotică....more
I like Hemingway. I liked the subject and the characters. But the three days in which the action is set could have been writteThis was a tad too long.
I like Hemingway. I liked the subject and the characters. But the three days in which the action is set could have been written in less pages. Or, better yet, the 500 pages could have included a little bit more action.
“Your plan stinks. It stinks, I tell you. It was a night plan and it’s morning now. Night plans aren’t any good in the morning. The way you think at night is no good in the morning.”
“There will always be people who say it does not exist because they cannot have it. But I tell you it is true and that you have it and that you are lucky even if you die tomorrow.” ...more
What a delight is to read Hemingway! Simple words that cut through you. War changes people when there is no end in sight. Same as love does.
“She went What a delight is to read Hemingway! Simple words that cut through you. War changes people when there is no end in sight. Same as love does.
“She went out. God knows I had not wanted to fall in love with her. I had not wanted to fall in love with any one. But God knows I had and I lay on the bed in the room of the hospital in Milan and all sorts of things went though my head but I felt wonderful.”...more