Csoszon
Csoszon ( ) | |||
megszűnt | |||
조선 / 朝鮮 1392. augusztus 5. – 1897. október 12. | |||
| |||
![]() | |||
Általános adatok | |||
Fővárosa | Hanszong (Hanjang) ( )[1] | ||
Hivatalos nyelvek | koreai | ||
Vallás | neokonfucianizmus (államvallás) buddhizmus sámánizmus kereszténység | ||
Államvallás | neokonfucianizmus | ||
Pénznem | mun, jang ( ) | ||
Kormányzat | |||
Államforma | monarchia | ||
Uralkodó | király (lista) | ||
Dinasztia | I-dinasztia | ||
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Csoszon ( ) témájú médiaállományokat. |
Csoszon (hangul: 조선, handzsa: 朝鮮, RR: Joseon ) 1392 és 1897 között fennálló egységes, önálló államalakulat volt a Koreai-félszigeten, melyet I Szonggje ( ) tábornok hozott létre, miután puccsal megdöntötte a Korjót ( ) uraló Vang ( )-dinasztia hatalmát. Saját dinasztiát alapított, amely több mint ötszáz évig uralkodott, és ezzel a leghosszabb életű koreai dinasztia volt. A kínai dinasztiák hűbéri alárendeltként tekintettek Csoszon ( )ra, melynek államberendezkedése átvette a kínai modellt, állami ideológiája és társadalmi szabályai pedig a neokonfucianizmuson alapultak. Az ország fővárosa Hanszong ( ), más néven Hanjang ( ), a mai Szöul ( ) volt. Csoszon ( )ban virágzott a tudományos élet, 1443-ban pedig elkészült a koreai ábécé, a hangul, amelyet azonban a jangban ( ), a nemesi réteg alig használt.
1592-ben Tojotomi Hidejosi vezetésével japán támadássorozat indult Csoszon ( ) ellen, mely romba döntötte az országot, 1627-ben pedig a Ming Birodalmat megdöntő és a Csing Birodalmat megalapító mandzsuk támadták meg, ugyancsak nagy pusztítást okozva, a központi hatalmat jelentősen meggyengítve. Az 1700-as évekre azonban Csoszon ( ) ismét fölvirágzott, jelentős fejlődésnek indult a mezőgazdaság és a monetáris gazdaság. Az 1880-as évekig az ország a külvilágtól jórészt elzárkózva létezett, emiatt „remetekirályságnak” is szokás nevezni.[2][3] Csoszon végül 1897-ben szűnt meg, amikor Kodzsong ( ) király császárrá kiáltotta ki magát, és ezzel létrejött a Koreai Császárság.
A modern koreai kultúra, etikett, társadalmi berendezkedés és szokások alapjainak nagy része Csoszon ( )-kori örökség.
Történelem
[szerkesztés]Létrejötte és berendezkedése
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6a/King_Taejo_Yi_02.jpg/250px-King_Taejo_Yi_02.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5c/Korea-Tongyeong_Port-Turtle_ship_replica-03.jpg/250px-Korea-Tongyeong_Port-Turtle_ship_replica-03.jpg)
Csoszon ( ) történelme Korjo ( ) állam hanyatlásával kezdődött. 1308 és 1392 között tizenegy király váltotta egymást a trónon, ami nem segítette az ország politikai életének stabilitását. Számos külső tényező is problémát jelentett. 1359 és 1361 között észak-kínai banditák fosztogatták, 1368-ban a Jüan-dinasztiát ( ) letaszították a trónról, a koreai király pedig az új Ming-dinasztiát pártolta. 1388-ban a Ming uralkodó követelte, hogy az egykori mongol területeket szolgáltassák vissza, ekkor U király, Ming-ellenes tanácsnokai hatására, elrendelte a kínaiak megtámadását. I Szonggje ( ) ellenkezett, figyelmeztette a fiatal királyt döntése következményeire. U nem hallgatott a tábornokra, I ( ) pedig visszafordította a seregeket és a fővárosban katonai puccsot hajtott végre. Kongjangot ( ) (1389–1392) koronázta meg, a hatalmat azonban maga gyakorolta. Földreformot hajtott végre a nagybirtokosok hatalmát megnyirbálandó, és minden ellenállótól megszabadult. 1392-ben maga ült a trónra, megalapítva saját uralkodói dinasztiáját, és Csoszon ( ) névre keresztelte királyságát.[4] Thedzso ( ) reformokat vezetett be a trón elfoglalása után, elsőként a földosztással foglalkozott. A buddhista templomoktól elvették a földterületeket és szétosztották a király követői között, beemelve azokat az adórendszerbe. Ez jelentősen meg is gyengítette a buddhizmus intézményét Koreában, és elősegítette a konfucianizmus terjedését.[5]
Az első királyok kísérlete hatalmuk megszilárdítására gyakran ütközött ellenállásba a hivatalnokok részéről. Thedzsong ( ) (1400–1418) megkísérelte puszta tanácsadó szervvé degradálni az Idzsongbu ( )t, Szedzsong ( ), a hangul ábécé bevezetője pedig centralizálni kívánta a hatalmát és támogatta a buddhizmust, ami sok konfucianista hivatalnoknak nem tetszett. Szedzso ( ) 1455-ös trónra lépésekor számos rivális tisztviselőt kivégeztetett, köztük hat kiemelkedő minisztert, akik Szajuksin ( ) (사육신, 死六臣), „a hat mártír miniszter” néven vonultak be a koreai történelembe.[6] 1498 és 1545 között több alkalommal is véres tisztogatás folyt a konfucianista értelmiségi tisztviselők között, melyekre a koreai történelemkönyvek szahva ( ) (사화, 士禍), „a tudósok katasztrófája” néven hivatkoznak.[7]
Japán és mandzsu háborúk
[szerkesztés]A politikai csatározások ellenére az országban viszonylagos béke honolt, melyet a 16. század végén a japánok törtek meg. Tojotomi Hidejosi, miután egyesítette Japánt, Korea felé fordult, és nagyszabású hadjáratot indított az ország ellen. Kiemelkedő volt itt a szerepe I Szunsin ( ) admirálisnak, aki több száz japán hajót pusztított el legendássá vált, vasborítású teknőshajói segítségével. Bár a hadjárat maga kudarcba fulladt, hatalmas pusztítást hagyott maga után, templomokat, palotákat, teljes falvakat égettek porig. [8]
Csoszon ( ) a Ming-dinasztia hűbérese volt, ami a 17. században terjeszkedő mandzsuknak nem tetszett, ezért 1627-ben lerohanták az északnyugati területeket és ezzel egyezményt csikartak ki tőlük, melyben Korea semlegességet vállalt, de nem tartott be. Ennek következményeképp a mandzsuk 1636-ban újabb támadást intéztek Csoszon ( ) ellen, foglyul ejtették a királyi család több tagját és hadisarcot fizettettek Koreával. Amikor 1644-ben a mandzsuk megdöntötték a Ming uralmat és Csing ( )-dinasztiaként uralkodni kezdtek, Csoszon ( ) kénytelen volt elfogadni a változást és egészen 1894-ig maradt a kínaiak hűbérállama.[9]
Kései-Csoszon
[szerkesztés]Politika, társadalom
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/29/Korea-Yeongjo-King_of_Joseon-c1.jpg/220px-Korea-Yeongjo-King_of_Joseon-c1.jpg)
A 18. században a viszonylagos stabilitás korszaka köszöntött be Csoszon ( )ban. Jongdzso ( ) (1724–1776) és Csongdzso ( ) (1776–1800) uralkodása alatt a politikai frakciók között is kialakult egyfajta egyensúly, mindkét király sikeresen igazgatta a kormányzatot, és megpróbáltak minden frakcióból kinevezni magas pozícióba hivatalnokokat. Bár az udvari intrikákat és a frakciók vetélkedését megszüntetni nem tudták, stabil kormányzást hoztak létre, jobbára Noron támogatással.[10]
Ugyancsak 18. században vált jelentőssé az úgynevezett Silhak (실학, 實學), a „gyakorlati tudomány” iskolája, melynek tagjai a reformokat, a modernizációt sürgették, a merev neokonfucianista államvezetés helyett egy progresszívebb, gyakorlatiasabb államirányítást szerettek volna. Fontosak voltak számukra a földreformok, a mezőgazdaság fejlesztése. Céljaik között szerepelt többek között a politikai és társadalmi helyzet felülbírálása, az etikusság és az erkölcs visszaállítása a politikában, a gazdaság helyreállítása és a gazdasági tevékenységek liberálisabb kezelése, valamint az oktatás javítása és terjesztése.[11][12]
1800-ban Szundzso ( ), 1834-ben pedig Hondzsong ( ) került a trónra, mindketten gyerekként. Uralkodásuk alatt szinte minden, amit az előző két király elért, kárba veszett. A hatalom a királynék (a gyermekkirály anyja) családjának és a szimpatizáns hivatalnokoknak a kezében volt. Ezt az időszakot emiatt szedo csongcshi ( ) (세도정치, 勢道政治), „rokoni kormányzás” néven is nevezik. A hatalomért folyó harc mellett számos egyéb probléma sújtotta ekkor Csoszon ( )t, árvizek, éhínség és járványok pusztítottak, amik növelték az emberek elégedetlenségét, számos felkelés, zavargás robbant ki.[13][14]
Csoszon ( ) a 17. századtól a 19. század végéig izolacionista politikát folytatott, amihez hozzájárult a korábbi hódítókkal való tapasztalatuk. Limitálták a kereskedelmi és diplomáciai kapcsolatokat, ami miatt gyakran szokás „remetekirályságnak” nevezni. Korea izoláltságának oka azonban nagyrészt a földrajzi fekvésében keresendő, ami miatt kevéssé volt kitéve japán és kínai hatásokon kívül másnak.[15]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/ad/Korean_Emperor_Gojong_and_Crown_Prince_Yi_Cheok.jpg/220px-Korean_Emperor_Gojong_and_Crown_Prince_Yi_Cheok.jpg)
Modernizáció és a dinasztia hanyatlása
[szerkesztés]1876-ban Japán kiprovokált egy egyezményt, ami megnyitotta az országot a japán kereskedelem előtt.[16] Az 1880-as években két incidens folytán Korea belesodródott az imperialista csatározásokba Kína és Japán között. Az Imo- és a Kapsin ( )-incidensek nyomán Korea jelentős kínai befolyás alá került egy időre.[17] A Tonghak ( )-lázadás és az első kínai–japán háború azonban a japánok felé billentette a mérleget,[18] akik katonai fölényüknek köszönhetően reformokat vezettettek be Koreában, melyek jelentős társadalmi, gazdasági és politikai változásokat irányoztak elő.[19] Min királyné meggyilkolása azonban fokozta a meglévő Japán-ellenes hangulatot, és a reformok véget értek.[20]
Az Ázsiában egyre terjeszkedő oroszok kihasználva a Japán-ellenes hangulatot, több egyezményt is kötöttek Koreával, illetve védelmet biztosítottak Kodzsong ( ) királynak, aki egy évig az orosz követségen rejtőzve uralkodott, majd 1897-ben császárrá kiáltotta ki magát.[21] 1904-ben azonban kitört az orosz–japán háború, melyben Japán győzedelmeskedett. 1907-ben a japánok nyomására Kodzsong ( ) lemondott, fiát, Szundzsongot ( ) ültették a trónra. Nem sokáig uralkodhatott, 1910-ben a japánok annektálták a Koreai Császárságot, és az I ( )-dinasztia ötszáz éves uralma véget ért a Koreai-félszigeten.[22]
Közigazgatás
[szerkesztés]1413-ban az országot nyolc tartományra (to ( ), 도; 道) osztották, ezek északról dél felé haladva a következők voltak: Hamgjong ( ), Phjongan ( ), Kangvon ( ), Hvanghe ( ), Kjonggi ( ), Cshungcshong ( ), Kjongszang ( ) és Csolla ( ). A tartományokat tovább osztották prefektúrákra (mok, 목; 牧), járásokra (kun ( ), 군; 郡), körzetekre (hjon ( ), 현; 縣), városokra és falvakra. Minden hivatalnokot a kormányzat nevezett ki, kivéve a falvakban dolgozókat. Négy különleges igazgatású város (pu ( ), 부; 府) volt (Kjongdzsu ( ), Csondzsu ( ), Jonghung ( ) és Phjongjang ( )), 20 prefektúrát, 82 megyét és 175 körzetet alakítottak ki.[23]
Politika
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b4/Seoul_Gyeongbokgung_Throne.jpg/250px-Seoul_Gyeongbokgung_Throne.jpg)
A Csoszon ( )-dinasztia kormányzásának alapjait elméletben a konfuciánus értékrend biztosította, amely szerint a jó szándékú uralkodót művelt, erkölcsös és bölcs konfuciánus tudósok segítik a kormányzásban. A legfőbb szerv az Idzsongbu ( ) (의정부), azaz az Állami Tanács volt. Élén a jongidzsong ( ) (영의정), a főminiszter (vagy főtanácsos) állt, és két másik fontos tagja volt, a csvaidzsong ( ) (좌의정, „bal oldali főminiszter” vagy „második főminiszter”[24]) és az uidzsong ( ) (우의정, „jobb oldali miniszter” vagy „harmadik miniszter”[25]).[26] Hármójukat úgy is nevezték, szamdzsongszung ( ) (삼정승, „a három magas rangú tisztviselő”).[27] Rajtuk kívül még négy tanácsos tartozott a hivatalhoz. Eleinte jutalmul kapták a pozíciót a királytól, legtöbbjük azonban a királyi vizsga letétele után került ide.[28]
A végrehajtó szerv az úgynevezett hat minisztérium (Jukcso ( ), 육조) volt, azaz a Hivatalnokügyi Minisztérium, az Adóügyi Minisztérium, a Szertartásügyi Minisztérium, a Hadügyminisztérium, a Rendészeti Minisztérium és a Közmunkaügyi Minisztérium. A Szungdzsongvon ( ) (승정원), a Kancellária volt a felelős a királyi rendeletek végrehajtásáért, itt hat hivatalnok dolgozott. A bírói hatalmat a mai legfelsőbb bíróságnak megfelelő Igumbu ( ) (의금부) gyakorolta. Ezen felül fontos szervek voltak még az úgynevezett három hivatal (Szamsza ( ), 삼사) alá tartozó hivatalok, név szerint a Felügyeleti Hivatal, a Cenzúrahivatal és a Tanácsadók Hivatala.[26]
Ugyancsak a fontosabb hivatalok és intézmények közé tartozott a Hanszongbu (한성부, ), mely a főváros, Hanjang ( ) (a mai Szöul) igazgatásáért volt felelős, élén a phanjun (판윤, ) állt, aki a polgármester megfelelője.[29] A Cshuncshugvan (춘추관, ), azaz a Feljegyzések Hivatala volt felelős az írnoki munkákért, a tanácskozásokon történtek feljegyzéséért és az iratok rendszerezéséért.[30] Ugyancsak fontos szerepet játszott a Szonggjungvan ( ) (성균관) akadémia, ahol az elithivatalnokokat konfuciánus rendszerben képezték.[31] A fiatal tudósok véleményt alkothattak a napi politikáról, a törvénykezésről, tiltakozhattak a törvények bevezetése ellen, váddal illethettek korrupt hivatalnokokat és felszólalhattak az ártatlanul vádoltak mellett.[32]
A hivatalnokrangsorban mindenkoron a civil hivatalnokok (tongban ( ), 동반, „Keleti részleg”) álltak az élen, a katonai tisztviselők (szoban ( ), 서반, „Nyugati részleg”) alacsonyabb rangúnak számítottak, bár számukat tekintve ők voltak többen. Kilenc rangfokozat (품 phum ( ) /品) létezett, mindegyiknek volt szenior (csong ( ), 정) és junior (csong ( ), 종) változata, így összesen 18 rangot osztottak szét a tisztviselők között.[26]
Frakciók
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b9/Csoszon_frakci%C3%B3k_hu.png/450px-Csoszon_frakci%C3%B3k_hu.png)
Csoszon ( ) politikai életére a frakciókra szakadás volt a jellemző. Kezdetben, valamint Szedzso ( ) (1455–1468) trónra lépésének idején a Hungu (훈구파, 勳舊派; Hungupha ( )) volt a legerősebb politikai erő. Szongdzsong ( ) (1469–1494) idejében megjelent a Szarim ( ) (사림파, 士林派; Szarimpha ( )) csoport, befolyásos vidéki tudós-hivatalnokok, akikre számítva a király megpróbálta átformálni a politikai erőviszonyokat.[33] A Szarim ( ) radikális reformötletei erőteljes ellenállásba ütköztek, és a nagy tisztogatások idején őket érte a legnagyobb veszteség. Mindezek ellenére befolyásuk fokozatosan nőtt, főleg vidéken, aminek köszönhetően a Hungu szerepe csökkent, majd végleg a Szarim ( ) vette át a vezetést a koreai politikában.[34]
A Szarim ( ) maga is frakciókra bomlott tovább, 1574-ben két vezéregyéniség, Sim Igjom (심의겸, ), a királyné bátyja, valamint Kim Hjovon (김효원, ) között rivalizálás alakult ki. Mindketten más-más konfuciánus tudós tanítványai voltak, és másképp értelmezték a tanításokat. Sim követői magukat Szoin ( ) (서인, 西人), azaz „Nyugati frakció” néven nevezték, vezetőjük fővárosi lakhelyének elhelyezkedése nyomán, míg Kim követői voltak a Tongin ( ) (동인, 東人), a „Keleti frakció” tagjai, szintén a vezető lakóhelye után. A két párt között heves vita robbant ki Szondzso ( ) (1567–1608) öröklési kérdésével kapcsolatosan, a királynak ugyanis nem volt fiúgyermeke a királynéktól, volt viszont 13 fiúgyermeke az ágyasaitól. A Nyugati frakció az egyik ilyen, akkoriban illegitimnek számító fiú trónöröklését pártolta, a Keletiek pedig hevesen ellenezték. A Keletiek a vita kapcsán újabb két frakcióra szakadtak, a Déliekre (남인, 南人; Namin), akik hajlandóak voltak elfogadni ezt az öröklési opciót, és az Északiakra (북인, 北人; Pugin ( )), akik ortodox módon ellenezték a felvetést. Az Északiak a 17. században tovább forgácsolódtak Nagy Északiakra (대북, 大北; Tebuk ( )) és Kis Északiakra (소북, 小北, Szobuk ( )). Ugyancsak a 17. századra kialakult a Nyugatiakból a Noron (노론, 老論; „Öreg doktrína”) és a Szoron ( ) (소론, 少論; „Fiatal doktrína”) frakció. A 19. századig a Noron, Szoron ( ), Déli és Északi frakciók uralták a politikai életet, a négy pártot szaszek ( ) (사색), „a négy szín” néven is nevezik.[35][36]
A frakciókra szakadásnak számos oka volt. Az ideológiai különbségeken és a konfuciánus eszmék értelmezési vonalának különbségein túl hozzájárult az is, hogy az uralkodó és az adminisztratív bürokrácia között állandó harc dúlt, a nemesi családok tagjai versengtek a magas pozíciókért és az egyes csoportok mindent megtettek, hogy a különféle állami szerveket, mint amilyen a Felügyeleti Hivatal, a Cenzúrahivatal és a Tanácsadók Hivatala befolyásuk alá hajtsák. A személyes rivalizálások is hozzájárultak a politikai különbségekhez. A frakciók tagjait legtöbbször nem érdekelte a nép jóléte vagy a gazdaság fejlődése, a viták tárgya gyakran elméleti volt, morális, eszmei alapú,[* 1] és amint valamelyik frakciónak sikerült megragadnia a hatalmat, mindent megtettek a riválisok ellehetetlenítése érdekében. A konfuciánus morálokon alapuló gondolkodásmód szerint ugyanis a kompromisszum a helyes útról való letérést jelentette volna – és mindegyik frakció meg volt győződve arról, hogy az övé az egyetlen helyes út. A frakciók tagjainak tanítványai követték mestereiket, így bizonyos családok mindig bizonyos frakciókhoz húztak.[35][36]
Külpolitika
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a7/Bobingsa.jpg/250px-Bobingsa.jpg)
Csoszon ( ) a 17. századtól a 19. század végéig izolacionista politikát folytatott, amihez hozzájárult a korábbi hódítókkal való tapasztalatuk. Limitálták a kereskedelmi és diplomáciai kapcsolatokat, ami miatt gyakran szokás „remetekirályságnak” nevezni. Michael J. Seth úgy véli, ez a jelző „túlzás”, mivel ugyanebben az időszakban a kínaiak és a japánok (valamint a délkelet-ázsiai népek) is hasonlóan zárkózottak voltak, ráadásul Korea nem szakított meg minden kapcsolatot a külvilággal, Kínával és Japánnal is érintkezésben maradt, korlátok közé szorítva ugyan a kommunikációt. A koreaiak nem utazhattak külföldre, nagyméretű hajók építése is tilos volt. Egyedül a diplomáciai utak alkalmával juthattak tisztviselők és tudósok át a szomszédos országokba, előre meghatározott útvonalakon. Az időnként érkező kínai küldöttségek is hasonlóan meghatározott procedúra keretében érkezhettek az országba, a kijelölt személyeken kívül más nem érintkezhetett velük, a palotába külön erre a célra szolgáló kapun juthattak be és fallal körülzárt külön épületben szállásolták el őket.[15]
Koreai delegációk ritkán látogattak Japánba, akkor is jobbára csak a Koreai-szorosban lévő Cusima szigetére. A japán kereskedők csak Puszan ( )nál szállhattak partra, ott is csak az úgynevezett Japán Házban szállhattak meg és csak meghatározott személyekkel kereskedhettek. A kínaiakkal és a japánokkal folytatott kereskedelmi kapcsolatok korlátozott mivoltuk ellenére is fontos forrásai voltak az új technológiáknak, de így kerülhetett be a koreai mezőgazdaságba az édesburgonya, a koreaiak számára ma már nélkülözhetetlen csilipaprika vagy a dohány is. Ugyancsak Kínán keresztül ismerkedtek meg a koreai tudósok a „felvilágosult” eszmékkel, és a kereszténységgel.[15]
Seth véleménye szerint Korea izoláltságának oka nagyrészt a földrajzi fekvésében keresendő, ami miatt kevéssé volt kitéve japán és kínai hatásokon kívül másnak, ellentétben a délkelet-ázsiai országokkal, ahova az európaiak hamarabb és könnyebben eljutottak.[15]
Népesség
[szerkesztés]A mezőgazdaság termelékenységének javulása magával hozta a népesség növekedését is Csoszon ( )ban. A főváros, Hanjang ( ) (Szöul) népessége 1528-ban körülbelül 110 000 fő volt, 1786-ban pedig mintegy 199 000 lett, amit követően jelentősen már nem változott. Nagyobb népességcsökkenésre a 17. században került sor, amikor a japán és mandzsu inváziók következtében a főváros lakossága 1657-re 80 572 főre esett vissza, majd fokozatosan emelkedett újra.[39]
Csoszon ( ) népességének változása[39] | ||
---|---|---|
Év | Háztartás | Népesség (fő) |
1657 | 658 771 | 2 290 083 |
1669 | 1 313 453 | 5 018 614 |
1675 | 1 234 512 | 4 703 505 |
1717 | 1 557 708 | 6 846 639 |
1768 | 1 679 865 | 7 006 248 |
1807 | 1 764 504 | 7 561 403 |
1834 | 1 578 823 | 8 755 280 |
Gazdaság
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/18/Old_korean_woman5.jpg/220px-Old_korean_woman5.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/be/Sangpyeongtongbo_01.jpg/200px-Sangpyeongtongbo_01.jpg)
Csoszon ( ) gazdaságának alapját a mezőgazdaság képezte, a kereskedelem és a kézműves ipar elenyésző mértékben járult hozzá az államgazdasághoz. A pénzforgalom csak az 1700-as években lendült fel, de ekkor sem igazán jelentős mértékben, a kereskedelem alapját a barter jelentette.[41]
A föld elméletben állami tulajdonban volt, azonban minden hivatalnok kapott földet, valamint az úgynevezett „érdemes alattvalóknak” is osztották jutalmul. A földterület mértékegysége a kjol ( ) (결)[* 2] volt. A leggyakoribb gabonafélék a rizs mellett az árpa, a köles és a hajdina voltak, köztes termesztésben vetettek még szójababot, azukibabot és gyökérzöldségeket. A későbbi Csoszon ( )-korban termesztettek gyapotot és dohányt is eladásra, valamint a 18. és 19. században megjelentek az újvilági termények is, mint a burgonya és az édesburgonya. A modern földművelési technológiáknak köszönhetően a termelékenység megnőtt és a lakosság száma is növekedni kezdett.[43][41]
Az állam bevételeinek forrását a különféle adók jelentették, és bár sikeresebben működött a rendszer, mint Korjóban ( ), így sem tudott elegendő bevételt termelni. A földre kivetett adó mellett különféle természetbeni adót vetettek ki, melyeket szintén a parasztok fizettek. A nemesi jangban ( ) réteg nem fizetett adót, a földadót is a parasztokon hajtották be. Szokásos volt a parasztoktól megkívánt robotmunka, elterjedt volt a csúszópénz, a hivatalnokok jobbára ebből éltek. Az államnak hitelező funkciója is volt, kínai mintára hozták létre a gabonahitelezést. Ennek eredeti funkciója az volt, hogy az állam gabonát vásárolt és tárolt, majd éhínség, szárazság idején ebből a készletből kölcsönzött a rászorulóknak.[44]
A konfuciánus értékrendnek is köszönhetően a kereskedelmet alantas dolognak tartották, így más államokhoz képest ez az ágazat jelentősen fejletlenebb volt Csoszon ( )ban. A pénzérme-verés a 18. század közepéig szórványos volt és jórészt csak rézérméből állt. Ezek a kínai mintát követve kerek alakúak voltak, középen négyszögletes lyukkal, zsinórra fűzve. Az arany- és ezüstérmék hiányában ez megnehezítette a nagyobb mennyiségű tranzakciókat, ezért inkább selyemmel és egyéb drága szövettel vagy gabonával bonyolították azokat. A 15. században a Ming-dinasztia aranyat és ezüstöt követelt Koreától, ezért inkább nem bányászták.[45][41]
Az árukat jobbára házalók (보부상, pobuszang ( )) vitték a hátukon, akik céhekbe tömörültek. A fővárosban kizárólag engedéllyel rendelkező üzletek (시전, sidzson ( )) árusíthattak. Itt hat állami beszerző cég működött, valamint 31 magánüzlet. Két felügyelő szervük volt, a Kjongsigam (경시감, ), azaz a Fővárosi Piacfelügyelőség, mely szabályozta az árakat és begyűjtötte a kereskedelmi adót, valamint a közegészségügyi feladatokat ellátó Cshongdzsegam (청제감, ). Máshol időszakos piacok (향시, hjangsi ( )) működtek, melynek helyét és idejét törvényben írták elő. Ezek mellett félévente tartottak egy-egy termékcsoportra (például gyógynövényekre, mezőgazdasági eszközökre, állatokra stb.) specializált vásárokat nagyobb településeken. A külkereskedelem jobbára tilos volt, kivéve a diplomáciai utakon történt vásárlásokat, ezek során ezüstöt, aranyat, rezet, bádogot, ként, timsót, cukrot, borsot, édesgyökeret, szantálfát, Caesalpinia sappan-fát, kardokat, vízibivalyszarvat és elefántagyarat hoztak be az országba. Exportként pamutot, rizst, kendert, ramit,[* 3], ginzenget, virágmintás párnákat, fókabőrt és könyveket vittek ki. A 19. században megjelentek a nagybani kereskedők (객주, kekcsu ( )), akik raktárakat, fogadókat üzemeltettek és szállítmányozással is foglalkoztak.[45][41]
Mezőgazdasági állam lévén Csoszon ( )ban a kézműves ipar volt jobbára elterjedt. Asztalosok, kovácsok, kalapkészítők kis műhelyeket üzemeltettek, ahol maguk árultak, vagy házalókkal értékesítették a munkáikat. A parasztok jövedelem-kiegészítésképp selymet, pamutot, lenvásznat állítottak elő. Ezen felül állami manufaktúrák működtek, ahol rabszolgák dolgoztak.[41]
-
Régi koreai piac
-
Ginzengtermesztés
Társadalom
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b1/Middle_Class_in_Joseon.jpg/220px-Middle_Class_in_Joseon.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6e/Korean_headgear-Sseugae_chima-01.jpg/220px-Korean_headgear-Sseugae_chima-01.jpg)
Csoszon ( ) társadalma konfuciánus eszmék, a három sarkalatos alapelv és az öt erkölcsi norma szerint épült fel. A koreai társadalom számára különösen fontos volt a tekintélyalapú hierarchia a társadalmi rétegek között, az idősebbek és a fiatalabbak között, nagy hangsúlyt fektettek a családra, a rend és a harmónia fenntartására és a nők alacsonyabb rangjának kiemelésére. Négy osztály alakult ki, a jangban ( ), a nemesség, a csungin ( ), a tulajdonképpeni középosztály, a szangmin ( ), azaz a köznép, valamint a kitaszítottak rétege, a cshonmin ( ). A társadalom urai a népesség alig 10%-át alkotó jangban ( )ok voltak, akik számos privilégiummal rendelkeztek. Az ilyen tudós-hivatalnokok elsődleges célja az állami vizsgákon való megfelelés, és magas hivatalokat betöltő örökösök nemzése volt. Nem fizettek adót, nem végeztek semmilyen fizikai munkát. A „középosztályba” tartoztak az úgynevezett „technikai szakemberek” (azaz például a tolmácsok, írnokok, csillagászok, könyvelők, orvosok, zenészek) és a vidéki, örökletes kis tisztségviselők. A társadalom legnagyobb részét, mintegy 80%-át a köznép, a szangmin ( ) tette ki, ide tartoztak a parasztok, a kereskedők és a kézművesek. A kitaszított, legalsó osztályba kerültek a rabszolgák, az „alantas” foglalkozásokat űzők (például a mészárosok, sírásók), a sámánok, a vándorkomédiások és a kiszeng ( )ek.[46][47][48]
Ebben a korban jelentősen szigorodott a klánstruktúra a koreai társadalomban, a vérvonal elsődleges fontosságúvá vált. A családok életét törvénykönyv szabályozta, az egyes ceremóniák megkövetelésével és rítusainak pontos leírásával. A Korjo ( )-korhoz képest jelentős változáson ment át a házasság intézménye, melyre számos szigorú szabály vonatkozott. A Csoszon ( )-kort rendkívül komolyan vett exogámia jellemezte, azaz tilos volt egy klánon belül házasodni. Egy férfinak több felesége, illetve ágyasa is lehetett, a köznép, illetve rabszolga sorsú nőktől született gyermekek azonban illegitimnek számítottak. Létezett a minmjonuri ( ) (민며느리), azaz a gyerekmenyasszonyság intézménye is, amikor 6-7 éves kislányokat adtak férjhez, akik az esküvő jó pár évvel későbbi időpontjáig gyakorlatilag cselédként dolgoztak a jövendőbeli anyósuknál. A családi vagyon nagy részét az elsőszülött fiú (csangdzsa ( ), 장자) örökölte, a többi fiúgyermek is kapott valamennyi örökséget, a lányok azonban semmit sem örökölhettek.[47][49]
A nők helyzete jelentősen romlott a korábbi korokhoz képest, a nemesi származású nőket teljesen elzárták a külvilágtól. A nőknek tökéletes konfuciánus eszményeknek kellett megfelelniük, teljes alárendeltségben éltek, engedelmességgel tartoztak az apjuknak, a férjüknek, az apósuknak és a fiuknak is. Otthonukban a férfiaktól elkülönítetten éltek, még a paraszti házakban is volt külön lakrész a férfiaknak és nőknek. A nők túlnyomó többsége írástudatlan volt, mert az iskolák csak férfiakat oktattak. A konfuciánus eszme szerint a nőnek örökké hűségesnek kell lennie a férjéhez, a halálon túl is, ezért az özvegyek nem mehettek újra férjhez.[50] A nők számára csupán négy fajta „foglalkozás” létezett: szanggung ( ), azaz palotahölgy, sámán, gyógyítónő és kiszeng ( ).[51] A kor végére a nők szinte „névtelenné” váltak, férjük nevén („xy felesége”) vagy gyermekük neve alapján („xy anyja”) azonosították őket.[52]
Kultúra
[szerkesztés]Gasztronómia
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/63/Korean_cuisine-Bibimbap-08.jpg/250px-Korean_cuisine-Bibimbap-08.jpg)
A kor ételeinek nagy része korábbi korok öröksége, például a szójababot használó ételek, a mandu, a kimcshi ( ), a ttok ( ) és tésztaételek.[53] A kimcshi ( ) mai jellegzetes csípősségét és vörös színét adó csilipaprika csak a 16. században jutott el Koreába.[54] A szójaszósz és a töndzsang ( ) hosszú múltra tekint vissza a koreai kultúrában, a tofu azonban csak ebben a korban került be a koreai étkezésbe, kínai közvetítéssel.[55] A rizs (pap ( )) fontos része volt az étkezésnek, a szegényebbek más gabonafajtákkal keverték.[56] A kései Csoszon ( )-időkből származik a ma népszerű pibimbap ( ), a „kevert rizs”, melyet a holdújévi ünnepségeken megmaradt hozzávalókból készítettek.[57] Jelentős szerepet kapott az étkezésben a vörös szemű azukibab, melyhez számos hiedelem kötődött. Ugyancsak a Csoszon ( )-korban került be az étrendbe a burgonya, az édesburgonya és a hüvelyes növények.[55] A húsételek a köznép számára ritkák voltak, leginkább ünnepségek, fesztiválok idején lehetett hozzájutni. A marha-, sertés- és csirkehús mellett a kutyahúst is fogyasztották. A koreai konyha elengedhetetlen eleme volt már ekkor is a hal és a tenger gyümölcsei, melyek a köznép számára is elérhetőek voltak.[58]
A színeknek, akárcsak a koreai élet minden egyéb területén, nagy jelentősége volt a konyhaművészetben is. Az öt elem (oheng ( )) filozófiája alapján a koreai ételek a kék/zöld, piros, sárga, fehér és fekete színeket használták és használják ma is. A zöld színt a zöldségek (újhagyma, tökfélék, uborka, egyéb zöld növények) adják, a piros színt a csili, a sárgarépa és a jujuba, a fehér és a sárga színt a külön sütött tojásfehérje és tojássárgája, a feketét pedig a sötét színű gombák és a kim. Ez a fajta esztétikai élmény leginkább a nemesek és az udvar számára volt elérhető.[59]
Az ősök tiszteletére tartott megemlékezések során is szolgáltak fel ételt, italt az elhunytaknak; a felsőbb osztálybeliek évente több alkalommal is, a szegényebbek ritkábban. Ez a konfuciánus szokás ma is él.[60] Az alkoholos italok fontos szerepet töltöttek be a csoszoni ( ) társadalomban.[61] Készítettek bort ginzeng, fenyőfélék tűlevelei, fenyőágak, fenyővirágpor, bambuszlevél felhasználásával is, összesen több mint 60 fajta gyógynövényes bort jegyeztek fel. Minden háznál volt rizsbor az italáldozatok végett. Népszerűek voltak a „virágborok” is, amelyeket virágszirmokkal (azálea, rózsa, szilvafa virága, pásztortáska, cseresznyefa virága, kamélia) ízesítettek. A bor igen fontos kelléke volt a vendéglátásnak, a jó házigazda sosem hagyta a vendéget ital nélkül.[61][62]
Udvari ételek
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/12/Korea-Dae_Jang_Geum_Theme_Park-Surasang-02.jpg/250px-Korea-Dae_Jang_Geum_Theme_Park-Surasang-02.jpg)
A Csoszon-udvarban az ételek kiemelkedő fontosságúak voltak, ezt támasztja alá, hogy a hat minisztériumban (육조, Jukcso) számos hivatalnok volt felelős a királyi udvar ellátásáért, az ételek elkészítéséért, beszerzéséért, a munkafolyamatok ellenőrzéséért. Ezen felül a palotában több száz asszony, úgynevezett kungnjo (궁녀, „palotahölgy”) dolgozott, akik többek között az ételek elkészítéséért és felszolgálásáért voltak felelősek, ételtípusonként. Volt külön szakács ttok ( )féleségekhez, levesekhez, teákhoz, stb. A pontos hierarchiát törvényben határozták meg.[63][64]
A szuraszang ( ), azaz a királyi étkezőasztal terítésének megvoltak a szabályai, nem csak hogy milyen ételeket lehetett felszolgálni, de azok sorrendje és elhelyezkedése az asztalon is fontos volt. Általánosságban felszolgáltak kétféle rizst, kétféle levest, kétféle ragut, egyféle ccsim ( )et, csongol ( )t, háromféle kimcshi ( )t, ételízesítőket (kandzsang ( ), kocshudzsang ( ), töndzsang ( )) és tizenkétféle szezonális pancshan ( )t (십이첩, sibicshop ( ), „tizenkettes tálalás”). Az asztalokon öt pár szudzso ( )t helyeztek el, kettőt használt a király, a többi hármat pedig a felszolgáló udvarhölgyek.[65][66] Az evőeszközök és az étkészletek, edények kovácsolt bronzötvözetből készültek, összefoglaló nevük pangccsa jugi ( ) (방짜 유기). Ezek jól sterilizálhatóak, szagtalanok és nem mérgezőek, így rendkívül népszerűek voltak a nemesség körében is.[67][68]
Vallás
[szerkesztés]Csoszon ( ) hivatalos államvallása a neokonfucianizmus volt, de emellett továbbra is létezett a buddhizmus és az ősi sámánizmus is,[69] a 17. században pedig megjelent az országban a kereszténység.[70]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/85/Korea-Mountain-Jirisan-15.jpg/250px-Korea-Mountain-Jirisan-15.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/hu/thumb/5/50/Arang_and_the_Magistrate.jpg/250px-Arang_and_the_Magistrate.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0e/Hyewon-Munyeo.sinmu.jpg/250px-Hyewon-Munyeo.sinmu.jpg)
Amikor az állam hivatalosan is a neokonfuciánus értékrend felé fordult, megkezdődött a vallási élet átszervezése is. Elsősorban a buddhizmust próbálták meg háttérbe szorítani, az állami életben megtiltották a buddhista ceremóniákat, helyükbe konfuciánus rituálék kerültek. Megszüntették a buddhista főpapok politikai hatalmát, amit korábban királyi tanácsadóként gyakoroltak. A fővárosból száműzték a szerzeteseket, számos földterületet és rengeteg rabszolgát elvettek a templomoktól és megtiltották újabbak építését. A 16. századra megszüntették a papok rangsorrendjét és a papi vizsgát, és csak távoli hegyvidékeken maradhattak meg a templomok. Sok templomot konfuciánus iskolává alakítottak át. A köznép, főleg a nők életéből azonban nem tudták teljesen száműzni a vallást, és a magánéletbeli gyakorlását nem tiltották meg, a közéletben, a nyilvánosság előtt azonban nem lehetett szerepe. Ugyanez történt a taoizmussal és a sámánizmussal is. A koreai buddhizmus kjo ( ) és szon ( ) ága megmaradt és több neves tanító, gondolkodó is élt a korban, a buddhizmus általános hanyatlása ellenére is.[69][71][72]
A köznép számára az ősi vallásokon alapuló hiedelmek fontosak maradtak. A konfucianizmus nem adott lehetséges leírást például a halál után történtekre, nem foglalkozott istenekkel, szellemekkel, az embereket azonban továbbra is érdekelték ezek a jelenségek. A szellemeknek, azaz küsin ( )eknek tulajdonítottak egyes betegségeket, féltek a nyugtalan, végezetlen dolga miatt a földi világban rekedt szellemektől. A fáknak, köveknek, hegyeknek is volt szelleme, a hegyi szellemnek, a Szansin ( )nak készített szentélyek olyannyira gyakoriak voltak, hogy még a buddhista templomokban is meg lehetett őket találni. A hegyek különösen fontos szerepet játszanak ma is a koreai kultúrában, az észak-koreai–kínai határon fekvő Pektuszan ( ) például a 13. század óta szent hegy, de a Csiriszan ( ) és a Mjohjangszan ( ) is rendkívül fontos volt spirituális szempontból. A koreai nők még ma is a hegyekbe mennek imádkozni családjuk egészségéért.[72]
Mindezeken felül fontos szerepet játszottak a hétköznapi életben a házi szellemek, istenségek, melyek felé az egyes rituálékat a nők végezték, akik a konfuciánus csesza ( )-ceremóniákból ki voltak rekesztve. A ház különböző szegleteiben különböző szellemek éltek, akik felügyelték az adott részt. A tornác gerendái között lakozott a Szongdzsu ( ) (성주), a „házúr”, Szamsin Halmoni ( ) (삼신할머니), a szülést felügyelő „nagyanyó” a belső szobában, azaz a nők szobájában lakott, a Csovang ( ) (조왕), „a konyha istensége” a konyhában. Az illemhely szellemének neve Pjonszo Kaksi ( ) (변소각시, „illemhely-kisasszony”) volt. A ház alapzatában élt a Csisin ( ) (지신), a „földistenség”, a főkaput a Szumun ( ) (수문, „kapuőr”) szellem védte. A tárolóedényekben lakozott a Ponhjang Szansin ( ) (본향산신, „hegyi istenség”) és a Cshilszong ( ) (칠성, Big Dipper-csillagjegy) szellem. A ház legfontosabb szelleme a Thodzsu Tegam ( ) (터주대감), a házistenség volt, akinek a nők rituálé keretében ételt ajánlottak fel. Ez a szokás ma is gyakorlatban van, új épület építése előtt étellel adóznak a házistennek. Minden falunak volt saját védelmező istensége, a szonghvang ( ) (성황), melynek szentélyt is emeltek. A háziszellem-kultuszt Kínától vették át, de a rituálék különböztek Koreában.[72][73]
A szellemek és istenségek között az ősidők óta a sámánok (무당, mudang) játszották az összekötő szerepet a koreaiak számára. A konfuciánus tudósok elítélték a sámánisztikus rituálékat és nem nagyon tűrték meg a sámánokat, akik azonban fontos eszközei voltak a köznéppel való kapcsolattartásnak, így az állam is rájuk szorult. A sámánokat regisztrálták, külön hivatal felügyelte őket, adót fizettek és a 17. századig még királyi sámáni pozíció is létezett, és a királyi család is konzultált sámánokkal. A hivatalnokok is alkalmazták őket rossz szellemek elűzésére, esőcsinálásra vagy épp vihar elhárításához. A legtöbb sámán nő volt, és a korszak vége felé már jobbára csak nők vették igénybe a szolgáltatásaikat, például betegségek elűzéséhez.[72]
A koreaiak előszeretettel gyakorolták a geomanciát (fengsuj ( )t) is, amely a fontos helyek, például sírok, szentélyek helyének kiválasztásában játszott nagy szerepet. A vándorló csiszák ( ) (지사) végezték ezt a feladatot. Még Szöul helyének kiválasztása is geomancia alapelvei alapján történt, a hegyek és a Han folyó védik a várost.[72]
A 17. században Pekingbe látogató koreai küldöttségek hoztak be először kereszténységgel kapcsolatos műveket Koreába, például Matteo Ricci vagy Johann Adam Schall von Bell munkáit. Ekkor alakult ki a szohak ( ), a „nyugati tanulást” propagáló csoportosulás, akik többek között keresztény filozófiával is foglalkoztak. Több, Kínába látogató koreai értelmiségi vette fel a katolikus vallást és hazatérve másokat is átkereszteltek. Bár Csongdzso ( ) király 1785-ben katolikusellenes rendeletet hozott és több átkeresztelkedettet is megbüntetett, az érdeklődés a kereszténység iránt nem lanyhult. 1795-ben mintegy 4000 koreai volt katolikus vallású. Szundzso trónra lépésével a konzervatívabb Noron frakció került hatalomra, és 1800-ban kezdetét vette a katolikusok véres üldöztetése Koreában, mintegy 300 embert öltek meg, köztük prominens tudósokat, akik a nyugati életmódot és tudományt részesítették előnyben. Ennek ellenére a katolikusok nem törtek meg, Kínából francia és kínai hittérítők érkeztek az országba, és bár többjüket is letartóztatták és kivégezték, a kereszténységet már nem lehetett megállítani, 1850-re az áttértek száma elérte a 11 000-et, 1865-re pedig 23 000-re nőtt.[74]
Oktatás
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/40/Danwon-Seodang.jpg/250px-Danwon-Seodang.jpg)
Csoszon ( )ban a jangban ( )ok számára az oktatás, a műveltség kiemelkedően fontos szerepet játszott. A művelt ember erkölcsi példaképnek számított, így a falvakban is elérhetővé tették az alapszintű oktatást, mert a társadalom úgy vélte, a konfuciánus erkölcsi alapismeretek nélkül egyetlen férfi sem lehet jó családfő, férj vagy egyszerűen csak jó tagja a társadalomnak. Éppen emiatt a férfiak körében az írástudás elterjedt volt. A nők számára nem volt elérhető az oktatás, néhány, gazdag családból származó nő és a kiszeng ( )ek kivételével a nők jobbára írástudatlanok voltak, az írástudók száma még a 19. század végén sem haladta meg a 4%-ot.[50][75]
A tanár-tudósok nagy tiszteletnek örvendtek, hiszen ők biztosították a nagyra értékelt erkölcsi példaképet. Szerepük nem csak a fiatal generációk nevelése volt, ők biztosították, hogy a hivatalnokok és az uralkodók mindenkor a konfuciánus törvények szellemében járjanak el, amennyiben úgy látták, hogy ez nem teljesül, szót emelhettek. A kor legmagasabb szintű oktatási intézményének, a Szonggjungvan ( )nak a hallgatói szintén tarthattak demonstrációkat, tiltakozhattak törvények bevezetése vagy ártatlanok elítélése ellen. Szundzso király (1800–1834) uralkodása alatt például húsz alkalommal jegyezték fel az akadémia hallgatóinak tömeges demonstrációját.[75]
Az oktatás többféle iskolában zajlott. A legalapvetőbb elemi magániskola a falvakban a szodang ( ) (서당) volt, ebből a kor vége felé körülbelül 16 000 létezett szerte az országban, és bárki nyithatott ilyet. A szodang ( )ban rendszerint különböző korú gyerekek tanultak együtt, de nem volt ritka a huszonéves tanuló sem. Alapvető konfuciánus klasszikusokat olvastak itt.[75][76][77]
A főváros, Szöul négy állami iskolának adott otthont, ezek együttes elnevezése a szahak ( ) (사학, „négy iskola”) volt, amelyek az állami vizsgákra készítették fel a diákokat és egyenként csupán 160, később 100 főt fogadtak. Ugyancsak itt volt található a Szonggjungvan ( ) akadémia. A tartományi központokban létrehozott állami iskolák megnevezése hjanggjo ( ) (향교) volt, számuk meghaladta a 300-at, törvény szerint 30–90 diákot fogadtak. Ezekbe az iskolákba a jangban ( )ok gyermekei jártak, a juhak ( ) (유학, diák) titulus privilégiumnak számított, például mentesített a katonai szolgálat alól. Itt az alacsonyabb szintű állami vizsgára, a szamára ( ) (사마) készítették fel a 16-19 éves diákokat, amivel a Szonggjungvan ( ) akadémiára lehetett bekerülni. Utóbbiba való bekerüléskor 18-19 évesek voltak a hallgatók, 20 és 23 éves koruk között jelentkezhettek a kvago ( ) vizsgára, ami a hivatalnokok számára szükséges volt.[75]
A 16. században megjelentek az elit magániskolák, a szovon ( )ok (서원), melyek gyorsan az állami hjanggjo ( ) iskolák riválisai lettek. Ezeket az iskolákat jobbára visszavonult tudósok, értelmiségiek, hivatalnokok alapították, a 18. század végére számuk elérte a 680-at. Nem csak oktatási központként, de politikai frakciók találkahelyeként is funkcionáltak, köréjük szerveződött a politikai élet is. A Kabo ( )-reformok (1864) után sokat bezárattak.[75]
A csoszoni ( ) elit számára az általános tudás számított leginkább, a specializált tudást lenézték. A szaktudást mérő vizsgára (잡과, csapkva ( )), melyet például az orvosoknak, csillagászoknak, tolmácsoknak kellett letenniük, jobbára a csungin ( ) osztályból származók jelentkeztek.[75]
Irodalom
[szerkesztés]„ |
|
” |
– Hvang Dzsini ( ), Osváth Gábor fordítása[78] |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/79/Chunhyangjeon.jpg/250px-Chunhyangjeon.jpg)
A Csoszon ( )-kori irodalmi életet a jangban ( ) elit, a tudós-dzsentri réteg uralta, akiktől elvárt volt, hogy értsenek a költészethez, az irodalomhoz. Az írott irodalmi nyelv a kínai íráson alapuló handzsa rendszert használta, amellyel a koreai nyelvet ültették át kínai írásjegyekre, vagy pedig kínai nyelven íródtak a művek. A koreai nyelvet leképező önálló hangul ábécé bevezetése a 15. században nem hozott nagy változást, mivel az elit réteg a kínai írást presztízskérdésnek tekintette.[79]
A tudós-dzsentri réteg szinte minden tagja foglalkozott költészettel, a legnépszerűbb műfaj a sidzso ( ) volt, amely rím nélküli háromsoros költemény, és amelyet a Csoszon ( )-időkben még tanga ( ) (단가) néven ismerték. A koreai nyelv kötött szórendje miatt a szóvégi rímek helyett inkább alliterációt használtak. Sidzsókat ( ) az igen művelt kiszeng ( )ek is írtak, közülük a legismertebb Hvang Dzsini ( ), akinek nyolc kínai nyelvű verse maradt fenn.[80][79] A műfaj egyik legnagyobb mesterének Jun Szondo ( ) (윤선도) költőt tartják, aki meghonosította a hosszabb lélegzetvételű változatot.[81]
A másik népszerű műfaj a kasza ( ) volt, mely hosszabb, mint a szidzso ( ), és sokszor a természet szépségéről szól. Művelői közé tartozott például Csong Cshol ( ) (정철) (1537–1594) és Ho Nanszolhon ( ) (허난설헌) (1563–1585),[79] a kor egyik prominens költőnője, akinek a társadalmi konvenciókat kellett legyőznie, amelyek szkeptikusan viszonyultak a nők irodalmi tehetségéhez.[82][83] A kasza ( ) gyakorta hangullal íródott, így a köznép körében igen kedvelt volt.[79]
Megjelentek a népi mondákat, meséket megjelenítő, vagy azokat imitáló művek is. Ekkor született az egyik legnépszerűbb koreai népi hős, Hong Gildong figurája, akit Ho Gjun ( ) (허균) alkotott meg. A legtöbb, társadalmat kritizáló, vagy a fennálló társadalmi rendet megbolygató mű írója ismeretlen, ezek a művek sokszor szerelmi történetek, női főhőssel, vagy korrupt hivatalnokokról szólnak. Ilyen például a ma már klasszikus irodalmi műnek számító Cshunhjang cson ( ) (춘향전, „Cshunhjang ( ) története”), mely egy kiszeng ( ) lányának és egy állami tisztviselő fiának nem hétköznapi szerelméről szól.[84] Megjelentek a történelmi regények és népszerűek voltak az állatokat megszemélyesítő művek is, melyekben nyulak, tehenek, tigrisek, teknősök, madarak és más állatok beszéltek.[85]
Művészetek
[szerkesztés]Zene, tánc, folklór
[szerkesztés]Udvari zene és tánc
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/74/Jongmyo_DSC_6848.jpg/250px-Jongmyo_DSC_6848.jpg)
A királyi udvar és a jangban ( ) elit által kedvelt táncok és zenék javarészt különböztek az egyszerű emberek által kedvelt népzenétől, különösen mivel konfuciánus elveket követtek. A királyi udvarban kétféle zenei stílust fogadtak el: a tangak ( ) (당악) a kínai Tang-dinasztia zenéjén alapult és Silla-kori örökség volt, az aak (아악) a szintén kínai jajüe ( ) zenén alapult, és „elegáns zenének” is nevezték. A felső osztály kedvelt zenéje a csongak ( ) (정악) volt.[86][87]
A rituális táncok közé tartozott az ilmu (일무, „sortánc”), melyet a Csoszon ( )-korban először az udvari mulatságok során táncoltak, aztán a konfuciánus rituálék tánca lett. Két fajtája volt, a civil tánc (munmu) és a katonai tánc (mumu).[88]
Régi örökség a kommu ( ), azaz kardtánc is, melyet egykoron a királyi udvarban táncoltak. Több változata is létezik, például a csindzsui ( ) kardtánc, melyet nyolc női táncos ad elő.[89]
Az udvari zene és táncok közé tartozott az egykor hvarang ( )ok által népszerűsített hjangak ( ) (향악),[86] és a Kaindzsonmoktan ( ) (가인전목단, „bazsarózsát szedő gyönyörű emberek”).[90]
-
Kaindzsonmoktan ( )
-
csindzsu kommu ( )
Folklór
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/Folk_village_-_Korea.jpg/250px-Folk_village_-_Korea.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9a/Korean_mask_dance-Eunyul_talchum-06.jpg/250px-Korean_mask_dance-Eunyul_talchum-06.jpg)
A Csoszon ( )-kori népzene és néptánc hagyományai a három királyság idejére vezethetők vissza, de a korjói ( ) szokások is tovább éltek. Mindezek mellett sajátságos jelleggel gazdagodott a folklór ebben a korban is. A népdalok megnevezése ekkoriban tharjong ( ) (타령) volt, ide tartozik a számos verzióban énekelt Arirang is. Népszerű volt a phanszori ( ), amit „koreai operának” is neveznek, valamint a phanszori ( )n alapuló, több színészes előadás, a cshangguk ( ) (창극).[91][92] A földművesek mulatságaként volt ismeretes a ma már turistáknak is előszeretettel játszott phungmul ( ) (풍물) vagy más néven nongak (농악, „parasztzene”), melynek keretében a parasztok színes ruhában, különféle dobokkal és fúvós hangszerekkel zenéltek, táncoltak, akrobatikus mutatványokat adtak elő. A tradíció sok helyen ma is él.[92]
A hivatalosan száműzött, de a nép körében tovább élő buddhizmus is befolyással volt a folklórra, a rituális táncok közé tartozott a nabicshum ( ) (나비춤, „pillangótánc”), a popkocshum ( ) (법고춤, „dobtánc”) vagy a paracshum ( ) (바라춤, „cintányértánc”). Ugyancsak buddhista tánc a szungmu ( ) (승무), vagy „szerzetestánc”, mely során a táncos rendkívül hosszú ujjú, kapucnis köpenyt visel.[92]
Ugyancsak népszerűek voltak a három királyság korából származó thalcshum ( ) (탈춤) maszkos táncok. Ezek egy része humoros, szatirikus jellegű volt, a maszkok pedig mitológiai lényeket, szellemeket vagy éppen konkrét személyeket testesítettek meg. A jangban ( ) nemeseket ábrázoló maszkokat többnyire kifigurázásnak szánták. Az előadók nem csak táncoltak, de akrobatikus mutatványokat is előadtak, és szöveget is mondtak. Régiónként más-más maszkos tánc volt a jellemző, például a pongszan thalcsum ( ) és az Unjul thalcshum ( ) Hvanghe ( ) tartományból, mely ma Észak-Korea területén található. Az egyik legnépszerűbb típusú maszkos táncforma a szande nori ( ) (산대놀이) volt.[92]
A koreai sámánok által végzett rituálékon játszott zene elnevezése muszok umak ( ) (무속음악), röviden muak. A kut ( ) szertartások folyamán a sámán tánccal és énekkel segített a rászorulóknak, például egy halott lelke, egy beteg személy gyógyulása, katasztrófa megelőzése, egy egész falu megtisztítása érdekében. A sámántáncok közé tartozik például az andongi Hahö ( )ből származó Hahö pjlosingut thalnori ( ) (하회별신굿탈놀이) maszkos tánc, melyet fontos szellemi kulturális örökséggé nyilvánított Dél-Korea.[93] Az egyik leglátványosabb sámántánc a szalphuricshum ( ) (살풀이춤), melynek célja szelleműzés volt. Ennek folyamán a sámánnő egy kis kézi dobbal és egy sállal végezte a táncos rituálét.[92] Az ünnepek során egyes tartományokban népszerű volt a feltehetően ugyancsak sámánisztikus eredetű kanggang szulle ( ) körtánc.[94]
A nép körében gyakori szórakozást jelentettek az utcai bábszínházak, ahol gyakran vulgáris, szatirikus, humoros játékokat adtak elő vagy bábokkal, vagy bábként viselkedő maszkos színészekkel. Akárcsak a maszkos táncoknál, itt is kizárólag férfiak adták elő a jeleneteket.[92] Az utcai mutatványosok és az ünnepségek elengedhetetlen eleme volt a csulthagi ( ) (줄타기), azaz a kötéltánc, melynek a Csoszon ( )-korban három fő típusa létezett, attól függően kik adták elő.[95]
-
hahö ( )i maszkos tánc
-
szalphuricshum ( )
Festészet
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/93/Dream_Journey_to_the_Peach_Blossom_Land.jpg/300px-Dream_Journey_to_the_Peach_Blossom_Land.jpg)
A jangban ( ) elitnek sok más mellett a művészetekhez is értenie kellett, bár professzionálisan egyik nemes sem űzte a mesterséget, sokan festegettek közülük. Az egyik legismertebb jangban ( ) festő Kang Hian ( ) (강희안) volt a 15. században. A festés fontos volt a nemesek számára, mivel a koreai (és a kínai) ideál szerint egy műértőnek ismernie kell az ecset használatát. Ebből kifolyólag a jangban ( )ok a kalligráfiában is jártasak voltak. A professzionális festőket, akik a csungin ( ) rétegből kerültek ki, nem tartották olyan nagyra, mint az amatőr nemeseket, bár akadtak köztük olyanok, akiknek munkáit csodálták. Ilyen volt például I Szangdzsva (이상좌, ) vagy An Gjon ( ) (안견). Utóbbi Mongju tovondo ( ) („Álomutazás a barackvirágföldre”) című munkáját a koreaiak remekműként tartják számon.[79]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/ff/Chusa-Chusache-02.jpg/150px-Chusa-Chusache-02.jpg)
A festészetet állami intézet, a Tohvaszo (도화서, ) felügyelte, ahová vizsga letételét követően lehetett bekerülni. A kínai fontossági sorrendet követve a festőket a négy fő témakörben vizsgálták: bambusz; tájkép; emberek, állatok és madarak; végül virágok. A legtöbb festő a kínai stílusokat imitálta, először az Északi Szung ( )-stílus volt divatban, később pedig a Déli Szung ( ) és a különféle Ming-iskolák.[79]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/96/Brooklyn_Museum_-_Bodhisattva_Samantabhadra.jpg/150px-Brooklyn_Museum_-_Bodhisattva_Samantabhadra.jpg)
A buddhista festészetet kevésbé értékelték nagyra, ettől függetlenül számos mű született ismeretlen szerzők által. A 16. században népszerűvé vált a thenghva ( ) (탱화), azaz a függő festmény.[79]
A 18. században a politikából kiábrándult jangban ( ) nemesek egy része a művészetekben talált menedéket és megpróbált a kínai hatástól független, koreai stílust kialakítani. Ilyen volt Kim Dzsonghi ( ) (김정희), aki megalkotta a kínai kalligrafikus stílusoktól különböző koreai cshusza ( )-stílust (추사체, cshuszacshe ( )). A kínai stílusokat imitáló festők mellett megjelentek olyanok is, akik újfajta szemléletet alakítottak ki, és a hagyományoktól eltérő stílusban festettek. Közéjük tartozott Csong Szon ( ) (정선), aki megalkotta a koreai stílusú tájképfestészetet. A 17. és 18. században több festő is eltért a megszokott stílusoktól és a korábbi, tájképközpontúság helyett más témákkal kezdtek foglalkozni. Kim Mjongguk ( ) (김명국) például előszeretettel festett buddhista témában, míg Sim Szadzsong ( ) (심사정) olyan képeket alkotott, mint a „Varanggyal játszó kobold” vagy „A macska”.[96]
A 17. században kezdett terjedni az új stílusú életképfestészet (phungszokhva ( ), 풍속화) melyet Jun Duszo ( )nak (윤두서) és Cso Jongszok ( )nak (조영석) tulajdonítanak. Az ő művészetüket fejlesztette tovább a 18. században Kim Hongdo (김홍도), aki híressé vált a tájképeket emberekkel ötvöző munkáiról. Humoros jangban ( )festményei mellett gyakran ábrázolt hétköznapi embereket, munkásokat, utazókat. Az életképfestészet nagyjai közé tartozott még ebben a században Sin Junbok ( ) (신윤복) és Kim Duksin ( ) (김득신) is. Sin gyakran ábrázolt nemeseket különféle szituációkban, de kiszeng ( )eket is megörökített, Kim egyik legismertebb festménye pedig a humoros Phadzsokto ( ) (파적도, „A nyugalom megzavarása”).[97]
Az amatőr nemesek és a hivatásos festők munkái mellett léteztek népi festmények is, ezek összefoglaló neve minhva ( ) (민화). Ezeket a festményeket jobbára a buddhizmus, a sámánizmus és a népi hiedelemvilág ihlette, mindennapi eseményeket, állatokat, pillanatokat, ünnepeket, maszkos táncokat ábrázoltak, a nemesek festményeinél jóval nagyobb vitalitással, spontaneitással.[98]
-
Kim Hongdo: Ppalletho ( ) (빨래터, „Mosás”)
-
Sin Junbok ( ): Csuszagobe ( ) (주사거배, „Ivászat”)
-
Kim Duksin ( ): Phadzsokto ( ) (파적도, „A nyugalom megzavarása”)
Kerámiaművészet
[szerkesztés]Míg a Korjo ( )-korban a zöld szeladon volt az uralkodó kerámia, addig Csoszon ( )ban a fehér porcelán. A 15. századtól kezdve a koreai udvar ezt preferálta, és Kvangdzsu ( ) mellett, Punvon ( ) faluban hivatalos királyi égetőkemencéket alapítottak az udvar igényeinek kielégítésére. Mintaként a kínai Csingtöcsen ( )ben (Csianghszi ( ) tartomány) létrehozott kínai udvari égetőkemencék szolgáltak. A kor koreai porcelánja eltért a kínai Ming- és Csing ( )-korabeli porcelánoktól, letisztultabb, egyszerűbb, kevésbé díszített volt, ami a japánoknak is annyira tetszett, hogy átvették a teaszertartásokhoz: Tojotomi Hidejosi a koreai inváziót követően számos koreai fazekast hurcolt magával Japánba, akikkel égetőkemencéket építtetett. Így jött létre például a japán rakukerámia.[99] A letisztult forma- és színvilág részben a neokonfuciánus eszméket tükrözte. Az udvar által kedvelt díszítetlen porcelán mellett a 15. századtól keresettek voltak a kobaltkékkel finoman díszített darabok is, a 17. századtól pedig a barna árnyalatokkal díszítettek számítottak népszerűnek, leginkább mert a kobalt egyre drágább alapanyag lett. Ritkán ugyan, de a későbbi korokban vörös díszítésű darabok is készültek.[100]
A fehér porcelán mellett a szürke puncshong ( ) kőcserépedények is jellemzőek a korra, egészen a 16. század végégig. Ugyanabból a szürke agyagból készítették, mint a szeladont, de durvább textúrájú volt, fehér bevonattal (slip).[99] Miután a fehér porcelán elterjedt és számos égetőkemence épült országszerte a megnövekedett igények kielégítésére, a puncshong ( ) iránti kereslet visszaesett.[100]
-
puncshong ( ) palack
-
fehér porcelán teakiöntő
-
barna díszítésű fehér porcelán
Ruházat
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f7/KOCIS_Hanbok_fashion_show_%286557983175%29.jpg/250px-KOCIS_Hanbok_fashion_show_%286557983175%29.jpg)
A jellegzetes koreai ruházat, a hanbok jelentős változásokon esett át a Csoszon ( )-korban. A 16. században még igen bő ruhákban jártak a nemesek, mert a gazdagság egyfajta mutatója volt az, hogy megengedhették maguknak a felesleges anyagot. A 17. században, valószínűleg a rosszabb gazdasági helyzet miatt már a viselőre szabták a hanbokot és nem használtak felesleges anyagot. A női csogori ( ) ekkor derékig ért, és innen kezdődött a szoknya, azaz a cshima ( ). A Csoszon ( )-kor végén a csogori ( ) már olyan rövid volt, hogy a hónalj alatt végződött, és lekerekítették az elejét, hogy elfedje a melleket, ekkor lett a szoknya mell fölött kezdődő. A cshima ( ) hossza, terjedelme, az alsószoknyák száma és milyensége a viselője társadalmi státusát is mutatta.[101][102][103][104]
A közemberek viselete általában egyszerű, fehér pamut vagy vászon volt, drágább anyagokat csak a nemesség engedhetett meg magának. A köznép színes ruhákat leginkább csak ünnepek vagy nagy családi események (esküvő, temetés) alkalmával viselhetett. A nemesség, illetve a tehetősebbek a fehér pamut és vászon mellett megengedhették maguknak az olyan drága szöveteket is, mint a különleges rami, a selyem, a szatén vagy a muszlin. A szöveteket természetes színezékekkel festették, például virágok szirmaiból vagy fák kérgéből nyerték ki a színezékeket fáradságos munkával.[105]
A férfiak és nők egyaránt különféle sapkákat, kalapokat, illetve különleges alkalmakkor fejdíszeket is viseltek. A nők hajába díszes hajtű, pinjo (비녀, ) került, melynek anyaga és hossza a hölgy társadalmi helyzetét is tükrözte. A ruhaanyagok minőségéből, színéből, mintázatából és férfiak esetében a kalap formájából is meg lehetett állapítani viselőjük helyét a társadalmi ranglétrán vagy beosztását a hivatalokban.[105]
A Csoszon ( )-korban kifejezetten nagy erénynek számított a tisztaság, odafigyeltek a megjelenésre. A férfiak sosem hagyták el az otthonukat rendezetlen, vagy tisztségüknek, rangjuknak nem megfelelő öltözékben. A felnőtt férfiak státusuknak, foglalkozásuknak megfelelő kalapot hordtak, amit olajozott papírból készült esőkalappal védtek az eső ellen. A király előtti megjelenést is vissza lehetett utasítani, ha valakinek nedves lett az öltözéke, nem volt ugyanis illendő ily módon társaságban megjelenni.[104][106] A királyi udvarban viselt öltözékek összefoglaló neve kungdzsung poksik ( ) (궁중복식), és a királyi család tagjai mellett a szanggungok ( ) (상궁, udvarhölgy) illetve a negvan ( )ok (내관, eunuch) öltözéke is ide tartozik.[107] A király mindennapi állami tevékenységei végzéséhez vörös kolljongphót ( ) (곤룡포) viselt, ötkarmú sárkánymotívummal, a koronaherceg pedig fekete kolljongphót ( ) hordott négykarmú sárkánnyal.[108]
Tudomány
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/75/KangnidoMap.jpg/200px-KangnidoMap.jpg)
A Csoszon ( )-korban a tudomány sem szorult háttérbe. Számos vízóra készült, köztük olyan is, amely harangot szólaltatott meg napkeltekor és napnyugtakor. Több találmány fűződik a 15. századi, paraszti származású Csang Jongsil ( ) nevéhez, többek között a vízórákon kívül napóra, csapadékmérő és vízmérő.[109]
Szedzsong ( ) idejében, amikor Csang ( ) is élt, virágzott a tudományos élet. A király udvari csillagvizsgálót hozatott létre[110] és ekkortájt készült a ma fennmaradt legrégebbi koreai világtérkép, a Kangnido is.[111] A király tudósai megalkották a koreai nyelvre tökéletesen illő hangul ábécét,[112] amit a kínai kultúra befolyása miatt egészen 1945-ig jobbára csak a köznép használt.[113]
Kísérleteztek a fegyverekkel, például a puskaporral, és koreai találmány az úgynevezett teknőshajó is, melyet I Szunsin ( ) admirálisnak tulajdonítanak a 16. századból.[114][110]
Építészet
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/39/Gyeongbok_Palace.jpg/250px-Gyeongbok_Palace.jpg)
Az építkezés szempontjából fontos szerepet játszott Koreában a geomancia, mely a fengsuj ( )on alapult. Az épületek helyszínének, fekvésének, elrendezésének kiválasztásakor ennek alapelveit vették figyelembe, a jangban ( ) nemesek házait (jangbandzsip ( )) például lehetőleg domb alá építették, és vízfolyásnak is lennie kellett a közelben. Praktikus szempontokat is figyelembe vettek, a déli fekvésű épületekben a szobákat egymás mellé építették, hogy a szél átjárhassa őket, az északi fekvésűeket L-alakban, hogy télen védve legyenek. A nemesek házai fából készültek, cseréptetővel, a köznép lakóházai vályogból, nádtetővel.[115] A házakat ebben a korban már társadalmi státustól függetlenül egyre inkább ondol (padlófűtés) fűtötte.[116]
A korabeli építészet nemigen tért el a korjóitól ( ), az épületek nagy része fából készült, íves tetőszerkezettel, dúcos gerendákkal, cserepes tetővel. A koreai építészet kifejlesztette a saját színpalettáját, jellegzetes vörös, kék, sárga, fehér és zöld árnyalatokkal. A technika neve tancshong ( ), melynek elsajátítását komoly művészetként tartották számon, és külön mesterek foglalkoztak vele.[117][118]
A Csoszon ( )-kor jellegzetessége a palotaépítészet (a fővárosban számos királyi palota áll), valamint a konfuciánus emlékhelyek, melyek szerte az országban elterjedtek voltak, ezek közé tartozik a Csongmjo ( )-szentély is. Minden épület tervezésénél fontos szempont volt, hogy az építmény harmonizáljon a környezetével, így a gazdagabbak otthonában gyakran volt kert is. Az egyik leghíresebb a Cshangdokkung ( ) palota Titkos Kertje.[118][119]
Bár a kor a palotaépítészetéről nevezetes, épültek ekkor erődök is, például a Hvaszong ( ), 1794-ben.[120]
-
parasztház
-
jangbandzsip ( )
-
Hvaszong ( ) erőd
Ábrázolása a populáris kultúrában
[szerkesztés]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/20/Kim_Soo-hyun_as_Lee-hwon_%28Moon_Embracing_the_Sun%29_02.jpg/220px-Kim_Soo-hyun_as_Lee-hwon_%28Moon_Embracing_the_Sun%29_02.jpg)
Csoszon ( ) igen nagy számú film és televíziós sorozat témáját képezi Dél-Koreában. Az 1960-as évek óta kedvelt korszak a filmművészetben, Sin Szangok ( ) Prince Yeonsan című, 1961-es filmjétől számítva. Az 1990-es évek kosztümös filmjeinek híres rendezője Im Gvonthek ( ). A 21. században a műfaj reneszánszát éli olyan sikeres filmekkel, mint A király és a bohóc vagy a Masquerade.[121]
A kort bemutató televíziós sorozatok (szaguk ( )) is igen elterjedtek. Az 1980-as évek legkiemelkedőbb szaguk ( ) klasszikusa a Csoszonvangdzso 500 njon ( ) (조선왕조500년, „Csoszon ötszáz éve”) című sorozat volt, mely nyolc évig futott, 11 különálló sorozattal. A 2000-es évek elején született meg a „fúziós szaguk ( )” műfaja, ami megváltoztatta a történelmi sorozatok műfaját Koreában, olyan művekkel, mint a Ho Dzsun ( ), a Tamo ( ), A palota ékköve, a The Immortal Lee Soon Shin, a Cshuno ( ), a Deep Rooted Tree, a Hvang Dzsini ( ) vagy a Moon Embracing the Sun, melyek mind Csoszon ( )ban játszódnak.[122][123]
Észak-Koreában is készülnek Csoszon ( )-tematikájú filmek, ilyen például a Hong Gildong ( ), melyet az elrabolt Sin Szangok ( ) rendezett az északiak számára.[124] 2002-ben jelent meg az észak-koreai író, Hong Szokcsung ( ) (홍석중) Hvang Dzsini ( ) című regénye, melyet Dél-Koreában is kiadtak.[125] A regény alapján 2007-ben Csang Junhjon ( ) (장윤현) készített filmet Szong Hjegjo ( ) főszereplésével. A filmet részben észak-koreai helyszínen, a Kumgang ( )-hegyen forgatták és Észak-Koreában mutatták be először az alkotást.[126][127]
A korszak nem csak a televízióban jelenik meg, a népszerű manhva ( ) képregények közül számos játszódik a Csoszon ( ) időkben, többeket közülük megfilmesítettek vagy televízióra adaptáltak, így született például a Tamo ( ) vagy az Ildzsime ( ) című sorozat is.[128][129]
Megjegyzések
[szerkesztés]- ↑ Az egyik nagyszabású vita például arról zajlott, hogy mennyi a megfelelő gyászidő Hjodzsong ( ) király egyik feleségének siratására.[37]
- ↑ A kjol ( ) (결) akkora földterületet jelentett, amin megtermett 100 egységnyi, háton cipelhető termény.[42] Koreában nem terület, hanem terméshozam alapú volt a földterület mértékegysége.
- ↑ Hócsalánból készült szövet
- ↑ Utalás Hvang ( ) művésznevére, a Mjongvol ( )ra, ami „fényes holdat” jelent.
Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ Choi Jong-hyun. „Seoul, Its Origins and Future”. Koreana. (Hozzáférés: 2014. január 3.)
- ↑ Britannica
- ↑ Joseon: Korea’s Confucian kingdom. Korea Times, 2012. június 1. (Hozzáférés: 2014. január 3.)
- ↑ Nahm 92–93. o.; Bauer 567. o.
- ↑ Seth 128–129. o.
- ↑ Seth 151. o.; Nahm 116. o.
- ↑ Seth 151. o.; Nahm 117. o.
- ↑ Seth 147–149. o.
- ↑ Nahm 125–126. o.; Seth 191–192. o.
- ↑ Seth 190–191. o.; Nahm 128. o.
- ↑ Silhak. Britannica Encyclopedia. (Hozzáférés: 2014. december 1.)
- ↑ Nahm 128–130. o.
- ↑ Nahm 131–132. o.
- ↑ Seth 216–221. o.
- ↑ a b c d Seth 215–216.; 222. o.
- ↑ Nahm 150–152. o.
- ↑ Nahm 156–159. o.; Seth 238–240. o.
- ↑ Cumings 115–119. o.
- ↑ Seth 246–247. o.; Cumings 120. o. Nahm 179. o.
- ↑ Nahm 182–183. o.
- ↑ Seth 249–252. o.
- ↑ Seth 252–256. o.
- ↑ Nahm 97–99. o.
- ↑ 좌의정(左議政). Glossary of Korean Studies. (Hozzáférés: 2014. február 16.)
- ↑ 우의정(右議政). Glossary of Korean Studies. (Hozzáférés: 2014. február 16.)
- ↑ a b c Nahm 95. o.
- ↑ 영의정 (koreai nyelven). 한국민족문화대백과사전. (Hozzáférés: 2022. október 18.)
- ↑ Seth 131. o.
- ↑ 한성부 (koreai nyelven). Doosan Encyclopedia. (Hozzáférés: 2014. március 1.)
- ↑ 춘추관 (koreai nyelven). Doosan Encyclopedia. (Hozzáférés: 2014. március 1.)
- ↑ Kang 210. o.
- ↑ Park–Weidman 17–18. o.
- ↑ The Sarim Scholars Emerge on the Political Stage. National Institute of Korean History. [2014. november 29-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. november 20.)
- ↑ Hungu Faction and Sarim Faction Come into Confrontation. National Institute of Korean History. [2014. november 29-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. november 20.)
- ↑ a b Nahm 117–119. o.
- ↑ a b Seth 152–153. o.
- ↑ Seth 153. o.
- ↑ (2006. december) „개항후 美國 使行과 서구 수용의 추이 Korean Diplomatic Mission to the US and the Adoption of Western Civilization in the Late 19th Century” (koreai, angol nyelven). 中央史論 第24輯, 63-94. o, Kiadó: DBpia.
- ↑ a b Nahm 105. o.
- ↑ 상평통보 (koreai nyelven). Doopedia. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ a b c d e Nahm 102–106. o.
- ↑ Unit of area measurement 결(結). National Institute of Korean History. (Hozzáférés: 2014. március 29.)
- ↑ Seth 141–142. o.; Seth 200–201. o.
- ↑ Seth 197–200. o.
- ↑ a b Seth 201–204. o.
- ↑ Seth 157-158. o.
- ↑ a b Seth 165-167. o.
- ↑ Nahm 100-102. o.
- ↑ Seth 158-161. o.
- ↑ a b Seth 161-165. o.
- ↑ Csoma 38. o.
- ↑ Seth 162. o.
- ↑ Pettid 13. o., 15. o., 98. o.
- ↑ Pettid 45. o.
- ↑ a b Pettid 41. o.
- ↑ Pettid 29. o.
- ↑ 골동반 骨董飯 Goldongban Rice with Leftovers. Encyclopedia of Korean Seasonal Customs. (Hozzáférés: 2022. október 18.)
- ↑ Pettid 60–63. o.
- ↑ Pettid 47. o.
- ↑ Pettid 79. o.
- ↑ a b Pettid 110–123. o.
- ↑ Lee Hyo-gee: History of Traditional Korean Alcoholic Drinks. Koreana, Vol. 10. No.4, 1996. [2009. április 30-i dátummal az eredetiből archiválva].
- ↑ Pettid 128–132. o.
- ↑ Who prepared royal cuisine?. Korea Tourism Organization. [2012. május 31-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. május 13.)
- ↑ Table settings for Korean Food. Korea Tourism Organization. [2013. április 6-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. április 4.)
- ↑ Pettid 133–138. o.
- ↑ Pictorial Korea. Korean Overseas Culture and Information Service, 16. o. (2004)
- ↑ Bronze Art. Antique Alive. (Hozzáférés: 2013. május 14.)
- ↑ a b Haboush 3–5. o.
- ↑ The herd came before the shepherds. Korea JoongAng Daily, 2014. május 2. (Hozzáférés: 2014. május 31.)
- ↑ Nahm 108–112. o.
- ↑ a b c d e Seth 174–176. o.
- ↑ Chun-shik Choe. Folk-religion: The Customs in Korea. Ewha Womans University Press, 89-93. o. (2006). ISBN 9788973006281
- ↑ Nahm 141–142. o.
- ↑ a b c d e f Seth 139–141. o.
- ↑ Seodang. National Folk Museum. [2005. február 10-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2006. április 12.)
- ↑ Background of Elementary Education in Korea. Koreana. [2014. július 27-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. július 18.)
- ↑ Osváth Gábor: Az öt barát (Szidzso-versek). Terebess, 2002. (Hozzáférés: 2014. július 2.)
- ↑ a b c d e f g Seth 179–184. o.
- ↑ Osváth Gábor: Hvang Dzsini sidzso versei (eredeti szövegek, nyers- és műfordítások) (pdf). Konfuciusz Intézet. (Hozzáférés: 2012. november 14.)
- ↑ Nahm 121. o.
- ↑ Yi Pae-yong: Women in Korean History pp. 175–179. Ewha Womans University Press, 2008
- ↑ Choi Yearn-hong: Notable 16th-Century Poetess. Korea Times, 2009. augusztus 3. (Hozzáférés: 2014. július 2.)
- ↑ Nahm 136. o.
- ↑ Nahm 137. o.
- ↑ a b Nahm 112–113. o.
- ↑ Keith Howard: Korean Music. World Music Centre. [2005. március 27-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. október 6.)
- ↑ Ilmu. Jongmyojerye Preservation Incorporated Association. [2012. március 4-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. október 6.)
- ↑ Junju-Geommu. Asia/Pacific Cultural Centre for UNESCO. [2015. október 14-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. október 6.)
- ↑ 가인전목단 (koreai nyelven). 한국민족문화대백과사전. (Hozzáférés: 2022. október 18.)
- ↑ Venture to bring ‘pansori’ to the world. Korea Herald, 2011. március 19. (Hozzáférés: 2014. október 3.)
- ↑ a b c d e f Nahm 138–141. o.
- ↑ Hahoe Mask Dance Drama Performance (Hahoe Byeolsingut Exorcism). Korea Tourism Organization. [2014. október 10-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. október 6.)
- ↑ Ganggang Sullae Ring Dance. Encyclopedia of Korean Seasonal Customs. (Hozzáférés: 2022. október 18.)
- ↑ 줄타기(Jultagi ). The National Folk Museum of Korea. [2014. október 10-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. október 6.)
- ↑ Nahm 134. o.; Seth 207. o.
- ↑ Nahm 134-135. o.
- ↑ Seth 207–208. o.
- ↑ a b Seth 181. o.
- ↑ a b In Pursuit of White: Porcelain in the Joseon Dynasty, 1392–1910. The Metropolitan Museum of Art. (Hozzáférés: 2014. október 11.)
- ↑ Five Centuries of Shrinking Korean Fashions. The Chosun Ilbo, 2009. április 19. (Hozzáférés: 2013. október 20.)
- ↑ Hanbok. KOCIS, 2012. augusztus 20. (Hozzáférés: 2013. szeptember 19.)
- ↑ Traditional Korean Clothing - Women's Clothing. Life in Korea. (Hozzáférés: 2013. szeptember 19.)
- ↑ a b Cho Woo-hyun (1995). „Charateristics of the Korean Costume and Its Development”. KOREANA 9 (3). [2013. szeptember 28-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. szeptember 25.)
- ↑ a b Hanbok Clothing. Korea Tourism Organization. [2013. szeptember 21-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. szeptember 19.)
- ↑ Cho Hyo-Soon (1995). „Korean Clothes and Fabrics”. KOREANA 9 (3). [2013. szeptember 28-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. szeptember 25.)
- ↑ About Hanbok (Events). han-style.com. [2013. szeptember 21-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. szeptember 24.)
- ↑ Keum, Jong-Suk; Koh, Bou-Ja (2008). „A Study on Gollyongpo in the Joseon Dynasty”. The Research Journal of the Costume Culture 16 (5), 937-954. o, Kiadó: The Costume Culture Association.
- ↑ Baek Seokgi. =Woongjin Wi-in Jeon-gi #11 Jang Yeong-sil 웅진위인전기 11, 장영실 (koreai nyelven). Woongjin Publishing 웅진출판, 75. o., 97. o., 101. o.. o. (1987). ISBN 9788901016931
- ↑ a b Seth 184. o.
- ↑ Kangnido. University of Chicago Press. (Hozzáférés: 2014. október 11.)
- ↑ 2. The Background of the invention of Hangeul. The National Academy of the Korean Language, 2004 (Hozzáférés: 2012. szeptember 14.)
- ↑ Hangul. Encyclopædia Britannica. (Hozzáférés: 2012. szeptember 14.)
- ↑ Science and civilisation in China: Vol. 4, Physics and physical technology. Pt. 3, Civil engineering and nautics. Cambridge University Press, 683–684. o. (1971). ISBN 978-0-521-07060-7
- ↑ Csoma 60–61. o.
- ↑ K-Architecture 53. o.
- ↑ Dancheong: Spiritual Colors of Korea. The Korea Times, 2007. május 22. (Hozzáférés: 2014. október 11.)
- ↑ a b Seth 181–182. o.
- ↑ K-Architecture 40–45. o., 74–75. o.
- ↑ K-Architecture 80. o.
- ↑ Lee Yong-cheol: The Secret of PERIOD DRAMA. KOFIC, 2014. január 24. (Hozzáférés: 2014. június 2.)
- ↑ X: Sageuk, Korea's 80 Year Long Love for History. Yumcha!, 2007. május 14. (Hozzáférés: 2014. június 2.)
- ↑ Korea's fusion sageuk. Korea.net. (Hozzáférés: 2014. január 19.)
- ↑ The five best North Korean films. The Guardian, 2014. augusztus 15. (Hozzáférés: 2014. október 11.)
- ↑ A Literary Thaw in Korea. Time, 2004. június 21. [2013. augusztus 17-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2012. november 15.)
- ↑ Hwang Jin Yi. Koreanfilm.org. (Hozzáférés: 2012. november 15.)
- ↑ Filming Locations. Korea Tourism Organisation. [2013. november 9-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2012. november 15.)
- ↑ Joseon Female Detective Damo, Vol. 2. Manga Bookshelf, 2011. január 2. (Hozzáférés: 2014. december 15.)
- ↑ James Mudge: From Page to Screen - Korean Manhwa Adaptations. Yesasia, 2008. (Hozzáférés: 2014. december 15.)
Források
[szerkesztés]- ↑ Bauer: Susan Wise Bauer. The History of the Renaissance World: From the Rediscovery of Aristotle to the Conquest of Constantinople. W. W. Norton & Company (2013). ISBN 9780393059762
- ↑ Britannica: Chosŏn dynasty. Encyclopædia Britannica. (Hozzáférés: 2014. január 3.)
- ↑ Congress: Traditional Family Life. Library of Congress. (Hozzáférés: 2013. október 22.)
- ↑ Csoma: Csoma Mózes. Egy nemzet, két ország – A közös gyökerektől, Korea. Napvilág Kiadó (2013). ISBN 978-963-338-360-5
- ↑ Cumings: Cumings, Bruce. Korea's Place in the Sun: A Modern History. New York: W.W. Norton & Company (1997). ISBN 0-393-31681-5
- ↑ Haboush: JaHyun Kim Haboush.szerk.: Soyoung Lee, Chin-Sung Chang: Art of the Korean Renaissance, 1400-1600. Metropolitan Museum of Art (2009). ISBN 9781588393104
- ↑ Kang: Kang Jae-eun. The Land of Scholars: Two Thousand Years of Korean Confucianism. Homa & Sekey Books (2006). ISBN 9781931907309
- ↑ K-Architecture: K-Architecture (pdf), Korea.net (2014). Hozzáférés ideje: 2014. október 11.
- ↑ Nahm: Nahm, Andrew C. Korea: Tradition and Transformation — A History of the Korean People, második kiadás, Elizabeth, NJ: Hollym International (1996). ISBN 1-56591-070-2
- ↑ Park–Weidman: Namgi Park, John Weidman. Higher Education in Korea: Tradition and Adaptation. Routledge (1999). ISBN 9781135581862
- ↑ Pettid: Pettid, Michael J.. Korean cuisine: an illustrated history (angol nyelven). China: Reaktion Books Ltd (2008). ISBN 978 1 86189 348 2
- ↑ Seth: Michael J. Seth. A History of Korea: From Antiquity to the Present. Rowman & Littlefield Publishers (2010). ISBN 9780742567177
Ajánlott irodalom
[szerkesztés]- The Annals of the Joseon Dynasty (koreai, angol nyelven). National Institute of Korean History. (Hozzáférés: 2014. július 2.)
- Choi Byonghyon. The Annals of King T’aejo (angol nyelven). Harvard University Press (2014. június 9.). ISBN 9780674281301
Kapcsolódó szócikkek
[szerkesztés]