Geekerella
5/5
()
Informații despre cartea electronică
Admiratoare înfocată a serialului SF Starfield și autoare a unui blog dedicat fanilor de pretutindeni, Elle a fost mereu o ciudată pentru cei din jur. Inclusiv pentru fata cu părul verde cu care lucrează la Dovleacul Magic, o rulotă cam rablagită cu mâncare vegană. Atunci când află de concursul de cosplay de la ExcelsiCon, convenția înființată de tatăl ei cu puțin timp înainte să moară, Elle e hotărâtă să participe pentru a-și îndeplini un vis mai vechi: să plece cât mai departe de mama sa vitregă și fiicele ei răutăcioase, care îi fac viața un coșmar. Deși pregătirile pentru concurs nu sunt deloc ușoare, Elle va descoperi treptat că, atunci când ai prieteni adevărați și o dorință arzătoare, stelele sunt mai aproape, iar basmele pot deveni realitate când te aștepți mai puțin.
„Cu personaje adorabile, un serial SF între Star Trek și Firefly, un concurs de cosplay și o nașă fermecată răsărită dintr-o rulotă cu mâncare, Geekerella e o scrisoare de dragoste adresată fanilor de orice fel din lumea întreagă.“
Ashley Poston
Ashley Poston is the New York Times bestselling author of The Dead Romantics and The Seven Year Slip. A native of South Carolina, she lives in a small gray house with too many books. You can find her on the internet, somewhere, watching cat videos and reading fan fiction.
Legat de Geekerella
Cărți electronice asociate
Lista norocoasa Evaluare: 4 din 5 stele4/5Anul De Grație Evaluare: 5 din 5 stele5/5Agathele Evaluare: 3 din 5 stele3/5Pe un drum sau altul Evaluare: 4 din 5 stele4/5O fata din bucati Evaluare: 5 din 5 stele5/5Verișorii Evaluare: 4 din 5 stele4/5Ura cu care lovesti Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriRoșu de rubin. Culorile dragostei Evaluare: 5 din 5 stele5/5Un lucru mic Evaluare: 5 din 5 stele5/5Clubul Bonelor Evaluare: 3 din 5 stele3/512 zile cu Dash si Lily Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriLa Cinci Pași De Tine Evaluare: 5 din 5 stele5/5Devoratoarea De Păcate Evaluare: 4 din 5 stele4/5Descatusarea stelelor Evaluare: 1 din 5 stele1/5Tot ce ne-am dorit Evaluare: 4 din 5 stele4/5Pasiune: Și-A Dorit Un Nou Început Și A Găsit Dragostea Adevărată Evaluare: 4 din 5 stele4/5Cele tre1spr3zece motive Evaluare: 4 din 5 stele4/5Aproape căsătoriți Evaluare: 4 din 5 stele4/5Captivi in timp Evaluare: 3 din 5 stele3/5Valsul Lent Al Testoaselor Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriDragostea lui Missy Evaluare: 5 din 5 stele5/5Sambata in care totul s-a schimbat Evaluare: 5 din 5 stele5/5Nebunie de-o vară Evaluare: 4 din 5 stele4/5Jurnalul unei iubiri Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriFata Anonimă Evaluare: 5 din 5 stele5/5Maine E O Noua Zi Evaluare: 4 din 5 stele4/5Unde padurea intalneste stelele Evaluare: 5 din 5 stele5/5Draga Emmie Blue Evaluare: 5 din 5 stele5/5Tweet Cute Evaluare: 5 din 5 stele5/510 Intalniri aranjate Evaluare: 4 din 5 stele4/5
Romantism pentru tineri adulți pentru dvs.
Fable Evaluare: 5 din 5 stele5/5Tot acest timp Evaluare: 4 din 5 stele4/5Tweet Cute Evaluare: 5 din 5 stele5/5O nouă viață Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluări
Recenzii pentru Geekerella
1 evaluare1 recenzie
- Evaluare: 5 din 5 stele5/5O poveste foarte frumoasa. Ella ne arată că atunci când ai prieteni, un pic de curaj si incredere poți aprinde stelele
Previzualizare carte
Geekerella - Ashley Poston
PRIMA PARTE
PRIVEȘTE STELELE!
____________
„Se povestește, din vremea când Nebuloasa Neagră înghițea toate lumile în întuneric, despre o scânteie unică ce strălucea mai tare ca o stea și care le-a dat oamenilor speranță într-o vreme în care își pierduseră orice nădejde. Este povestea navei spațiale Prospero, iar acesta este ultimul ei zbor.
Privește stelele! Țintește-le! Aprinde-le!"
–– Starfield, episodul 54, monologul final
ELLE
Maștera atacă din nou.
Bilete de tombolă, cupoane de reduceri și lozuri din reviste zac peste tot pe masa din bucătărie. Mama mea vitregă stă pe unul dintre scaunele de lemn care scârțâie rău de tot, cu spatele țeapăn, decupând cu grijă încă un cupon. Părul vopsit blond îi e prins în creștet, perfect cârlionțat. E rujată cu o nuanță sângerie. Poartă o bluză albă imaculată și o fustă-creion închisă la culoare, proaspăt călcată. Probabil are o întâlnire cu o potențială clientă.
– Hai, drăguță, dă-i bătaie! Trebuie să te miști mai cu viață în dimineața asta! îmi spune ea, pocnind din degete ca să mă zorească.
Îmi târșâi picioarele spre aragaz și deschid cutia cu cafea. Tare și ieftină, mirosul cu care am crescut. Cu atât mai bine, dat fiind că nici nu ne permitem cafea mai scumpă. Bineînțeles, asta n-o împiedică pe mașteră să-și comande în fiecare zi un ceai Masala dublu cu lapte de soia și fără frișcă, pe care îl plătește cu unul dintre zecile de carduri de credit pe care le are.
Catherine, mama mea vitregă, se întinde după o altă revistă pe care să o decupeze.
– Fără carbohidrați azi. Mă simt balonată și am o întâlnire cu un cuplu în după-amiaza asta. Planuri mărețe de nuntă. Tipa e debutantă, dacă îți vine să crezi!
O debutantă în Charleston? Normal că îmi vine să cred. Aici ești ori debutantă, ori fiică a Confederației, ori fiică de politician, din familia Thornhill, Fishburne, Van Noy sau Pickney, ori din alte familii vechi din Charleston. Dar nici că-mi pasă.
Pun două măsuri de cafea în aparat, plus încă una, să fie. Pare genul de zi în care o să am nevoie de trei măsuri de cafea. Poate că, dacă primesc mai multă cofeină de dimineață, mama mea vitregă și gemenele vor ieși pe ușă înainte de ora 09.00. Nu cer prea mult, nu-i așa?
Ceasul cuptorului cu microunde arată ora 08.24. Dacă gemenele nu încep să se miște repede, voi fi chiar la limită. Fac o rugăciune scurtă către Stăpânul Luminii, sau Q, sau oricine-i dispus să mă asculte: „Te rog, fă ca, măcar o dată, maică-mea vitregă și gemenele să plece de-acasă la timp!" Azi, la emisiunea Hello, America, la ora 09.00, Starfield¹ va scrie istorie și nu am de gând să ratez momentul. Nu vreau să-l ratez! În sfârșit, după ani de întârzieri, schimbări de regizori și de actori, filmul chiar va apărea. Un remake, dar calul de dar nu se caută la dinți. Iar azi vor face mult așteptatul anunț despre platforma oficială a filmului. Actorii din rolurile principale, povestea... Totul! Din cauza lui Catherine și a gemenelor am ratat maratoanele Starfield și redifuzările de la miezul nopții în cinematografe ale ultimului episod, dar emisiunea n-am de gând s-o ratez!
– Vor să se căsătorească sub magnoliile de la Boone Hall Plantation, continuă Catherine. Vezi, de când s-a-nsurat acolo Ryan Reynolds, locul e mereu rezervat.
Catherine este organizatoare de nunți. Am văzut-o stând weekenduri întregi să coasă paiete pe fețe de masă și făcând invitații la tipografia din centru. Am văzut cum planifică totul, până la materialul fețelor de masă și culorile florilor din aranjamente, cum face ca fiecare nuntă să pară desprinsă de pe tărâmul unicornilor. Ai zice că face toate astea pentru că ea n-a avut o viață ca în povești, dar în realitate lucrurile stau cu totul altfel. Vrea ca nunțile pe care le organizează să apară în reviste gen Vogue și InStyle, să fie postate la nesfârșit pe Instagram și Pinterest. O face pentru recunoaștere și a investit toți banii din asigurarea de viață a tatei în afacerea ei. Ei bine, în afacerea ei și în toate celelalte lucruri pe care le consideră „esențiale" pentru a-și păstra imaginea.
– Vreau să pară măcar că fac cumpărături la Tiffany’s, spune ea, vorbind mai mult singură decât cu mine.
Mereu aceeași poveste. Cum cumpăra ea înainte de la Tiffany’s. Cum participa ea la evenimente la Boone Hall Plantation. Cum a avut ea o căsnicie fericită, cu două fiice minunate. Pe mine, fiica ei vitregă, nu mă pomenește niciodată.
Catherine termină de decupat cuponul și oftează.
– Dar astea erau înainte. Înainte ca tatăl tău să ne lase pe mine și pe gemene aici, în casa asta îngrozitoare.
Poftim! De parcă ar fi vina mea că și-a spart ea toate economiile. Sau de parcă ar fi vina tatei. Iau cana lui cu Starfield, singurul lucru de la el care a rămas în casă, și îmi torn niște cafea.
Afară, câinele vecinului începe să latre la un om în trening care aleargă. Locuim la periferia celebrului cartier istoric. Casa nu e nici suficient de veche ca să fie considerată o atracție turistică, nici suficient de nouă ca să n-aibă nevoie de renovare. Nu că ne-am permite, oricum. La două străzi mai încolo, dai de Colegiul Charleston. Casa noastră a fost printre puținele rămase în picioare după ce uraganul Hugo a măturat coasta Carolinei de Sud, înainte să mă nasc eu. Casa are cusururile ei, dar asta e valabil pentru toate lucrurile bune și vechi. Am stat aici toată viața. Nu cunosc alt loc.
Iar Catherine o urăște.
Cafeaua are o aromă intensă, de nuci. Iau o înghițitură și simt că mă topesc. E divină. Catherine își drege vocea, așa că torn cafea și în cana ei preferată, albă cu floricele roz. O bea cu două cuburi de zahăr, singura porție de dulce pe care și-o îngăduie în fiecare zi. Amestec ușor și adaug trei cuburi de gheață.
O apucă fără să își ridice măcar privirea din revistă. Apoi, când câinele vecinului începe să urle prelung, o așază pe masă.
– Ai zice că câinii învață să tacă. Giorgio are și-așa destule pe cap și fără urletele lui.
Lui Catherine îi place să lase impresia că se tutuiește cu toată lumea, dar mai ales cu persoanele pe care le consideră importante. Domnul Ramirez, adică Giorgio, este bancher, deci are mulți bani, deci este influent la clubul sportiv, deci este o persoană importantă.
– Dacă nu tace curând, continuă ea rece și detașată, îl fac eu să tacă.
– Îl cheamă Franco, îi amintesc eu. Și nu-i place să fie legat.
– Ei bine, în viață trebuie să ne mai obișnuim și cu dezamăgirile, răspunde ea și mai ia o înghițitură de cafea.
Buzele sângerii i se strâmbă și îmi întinde cana.
– Prea amară. Mai încearcă!
Mă încrunt și îi mai pun un cub de gheață, ca să o diluez. Ia cana și gustă din nou. Probabil e îndeajuns de insipidă, fix cum îi place, pentru că o lasă pe masă lângă teancul de cupoane și continuă să se uite peste rubrica de scandal din revistă.
– Ei? mă îmboldește ea.
Ezit, privind când la ea, când la cafeaua ei, întrebându-mă dacă am uitat cumva ceva. Fac asta de șapte ani, nu cred că mi-a scăpat ceva.
Afară, câinele urlă lamentabil. „Au."
Ridică din sprânceana subțire ca o dungă de creion.
– Cum să am parte de o dimineață calmă cu așa un tărăboi? zice ea cu voce epuizată, atotcunoscătoare. Dacă Robin ar mai fi fost aici...
O privesc. Deschid gura. Dau să spun că și mie mi-e dor de tata. Și eu aș vrea să fie aici, dar ceva mă oprește. Sau poate că mă opresc singură. Dau vina pe lipsa de cafea. O singură înghițitură nu-ți dă curajul acela instantaneu pe care-l ai de la o cană întreagă. În plus, nu vreau să o înfurii pe Catherine, ci să o alimentez cu cofeină, să o împac și să o fac să iasă din casă.
Întoarce pagina revistei și apucă din nou foarfeca să taie un cupon pentru o haină de iarnă. Suntem în iunie. În Carolina de Sud.
Dar apoi își drege vocea și îmi spune:
– Danielle, fă ceva și închide-i gura potăii.
– Dar…
– Acum, zice Catherine, făcându-mi semn cu mâna să mă grăbesc.
– Sigur, regină, mormăi eu în barbă.
Când Catherine lasă din mână cupoanele și se apucă de citit un articol despre cea mai recentă apariție a Jessicăi Stone pe covorul roșu, scot pe furiș din frigider bucățile de friptură rămase de ieri de la cină și ies grăbită pe ușa din spate.
Sărmanul Franco stă în noroi lângă cotețul lui, dând din coadă în băltoacă. Mă privește prin șipca ruptă a gardului – un teckel maroniu plin de noroi, cu o zgardă roșie murdară. A plouat noaptea trecută și cotețul i s-a inundat, așa cum i-am zis domnului Ramirez, pardon, lui Giorgio, că se va întâmpla.
Domnul Ramirez l-a adus pe Franco la câteva săptămâni după ce s-a căsătorit cu cea de-a doua fostă soție a lui, mă gândesc că pe post de repetiție generală înainte de a face un copil. Dar, de când a divorțat, cu câțiva ani în urmă, locuiește, în mare, la serviciu, așa că Franco este ca o idee nereușită uitată, ceea ce cotețul inundat o dovedește cu vârf și îndesat. Măcar bietul Frank poate pluti.
Împing recipientul prin șipcă și-l scarpin pe câine după urechi, umplându-mă de noroi pe vârfurile degetelor.
– Bravo! Bravo, cățel! După ce voi strânge suficienți bani, vom pleca amândoi de aici. Ce zici de asta, copilotule? spun, iar el începe să dea entuziasmat din coadă în noroi. O să iau chiar și ochelari de soare la fel pentru amândoi. O să ne facem de cap, ce mai!
Franco își scoate limba într-o parte în semn de încuviințare. Poate că nici măcar nu se fac ochelari de soare pentru câini, dar o vreme am avut imaginea în minte: eu și Franco înghesuiți într-o rablă, gonind pe singura autostradă care iese din oraș, cu ochelari de soare, bineînțeles, și îndreptându-ne direct spre Los Angeles.
De când mă știu mi-am dorit să fac tot felul de lucruri. Să scriu. Am umplut caiete întregi de jurnal, am terminat fanficuri², am evadat de nenumărate ori în paginile vieții altcuiva. Dacă tata avea dreptate, dacă aș putea face orice, dacă aș putea fi oricine, aș face un serial ca Starfield și le-aș zice tuturor copiilor ciudați că nu sunt singurii. Și, la sfârșitul anului viitor, care va fi ultimul an de liceu pentru mine, așa voi face. Sau voi începe să fac. Voi studia ca să devin scenaristă. Voi scrie scenarii. Am deja un portofoliu, oarecum. Momentan, îmi satisfac nevoia de a scrie postând pe blogul meu, Rebelgunner, unde discut despre singurul lucru pe care îl știu bine: Starfield. Asta și banii pe care îi pun deoparte lucrând la rulota cu mâncare vor fi biletul meu de plecare de aici. Cândva.
– Danielle! se aude țipătul ascuțit al mamei mele vitrege pe fereastra de la bucătărie.
Împing bucățile de friptură pe sub gard, iar Franco se năpustește asupra castronului.
– Poate într-un alt univers, băiete, șoptesc eu. Pentru că, momentan, casa mea e aici.
Și dacă aș vrea, locul ăsta e prea plin de amintiri ca să plec de-aici. Practic, tata mi-a lăsat mie casa, dar Catherine se ocupă de mine cât sunt încă minoră. Așa că, până atunci…
– Danielle!
Până atunci, sunt prizonieră aici cu mama mea vitregă și cele două fiice ale ei.
– Bine! Vin!
Îl mai scarpin o dată pe Frank după urechi, îmi iau rămas-bun de la el, îmi propun să nu uit să mă întorc mai târziu după castron și dau fuga spre bucătărie.
– Fetelor! strigă Catherine din nou, punându-și o geantă Gucci pe umăr.
– Grăbiți-vă, altfel veți întârzia la lecția cu domnul Craig! Fetelor? Fetelor! Sper că v-ați trezit pân-acum, altfel jur că...
O aud urcând apăsat spre camera lor și mă uit la ceas. 8.36. Nicio șansă să iasă din casă la timp. Doar dacă grăbesc eu lucrurile.
Pregătesc reticentă kale, căpșune și lapte de migdale pentru smoothie-urile de dimineață ale gemenelor. Bineînțeles, Catherine și-a lăsat revista deschisă pe bufet, așa că Darien Freeman rânjește la mine. Zâmbesc disprețuitor. Circulă zvonuri cum că o să joace în remake-ul Starfield, dar asta e aproape la fel de amuzant ca a spune că un mops pe skateboard va juca rolul lui Carmindor. Nu pui o vedetă de telenovele la conducerea întregii galaxii.
Bleah! Apăs butonul de la blender și încerc să nu mă gândesc la asta.
Sus se aud bufnituri înăbușite, în timp ce Catherine le dă jos pe gemene din pat. Așa se întâmplă în fiecare dimineață, ca ceasul.
Vara, diminețile mele se desfășoară cam așa: mă trezesc, beau cafea, o măsură în plus lunea. Catherine răsfoiește ziarele de dimineață, decupând cupoane. Zăbovește prea mult asupra poșetelor și a rochiilor frumoase. Spune ceva pasiv-agresiv despre viața ei dinainte. Îmi comandă să pregătesc micul dejun. În schimb, eu îi dau de mâncare lui Frank. Catherine urcă la etaj și urlă la gemene pentru că „au uitat" să își pună alarma să sune. Refuz în continuare să pregătesc micul dejun. Zece minute mai târziu, gemenele se ceartă care să facă duș prima, iar Catherine îmi amintește că deocamdată e casa ei, Danielle, și că, dacă nu vreau să o vândă și să ne mutăm într-un apartament de lux – de parcă am lua vreodată atâția bani pe ea –, aș face bine să pregătesc micul dejun. Așa că le prepar în blender voma de Grinch pe care o beau ele, gemenele își înșfacă paharele identice, iar Catherine le îmbrâncește afară din casă spre ora de tenis.
Nici restul zilei nu decurge vreodată mult mai bine. Întârzii cinci minute la serviciu, dar colega mea, Sage, fiica patroanei rulotei cu mâncare, e prea prinsă cu revistele ei de modă Harajuku ca să observe. Urmează apoi opt ore în Dovleacul Magic, împărțind prăjeli sănătoase din rulota cu mâncare funcționarilor de la bancă îmbrăcați cu costume business strâmte și mamelor care își duc copiii la antrenamente de fotbal în timp ce își țin bebelușii în brațe. După care îmi croiesc drum prin supermarket, înarmată cu cupoane care o fac pe casieră să își dea ochii peste cap când mă așez la coadă (toată lumea urăște cupoanele). Apoi din nou acasă pentru „cina în familie", pe care tot eu o pregătesc. Ascult comentariile răutăcioase ale gemenelor despre cum gătesc, după care își iau tălpășița și se duc sus ca să facă un filmuleț pentru vlogul lor de frumusețe, despre cum să-ți faci ochi de pisică perfecți sau ce nuanțe de fard de pleoape merg cel mai bine cu rujul roșu sau mai știu eu ce. Apoi spăl vasele, strâng resturile, mă mai duc o dată să văd ce face Franco și apoi la culcare.
Mă rog, oarecum. După aceea mă uit la episoade în reluare din Starfield la televizorul cu tub al tatei din camera mea. Uneori scriu o postare pe blog despre episodul cu pricina, dacă mă simt inspirată. Verific toate site-urile de fani Stargunner ca să aflu noutățile. Adorm cu vocea prințului Federației în urechi. „Privește stelele! Țintește-le! Aprinde-le!"
În dimineața următoare mă trezesc și o iau de la capăt. Dar, de data asta, povestea ia o turnură neașteptată: ajung la serviciu la timp. S-ar putea chiar ca Sage să vorbească cu mine. S-ar putea chiar ca gemenele să se poarte frumos. S-ar putea să pună cineva două bilete de avion spre Los Angeles în borcanul pentru bacșiș. S-ar putea să scriu ceva frumos despre episodul 43, în loc să critic integritatea personajelor în timp ce colonia explodează. S-ar putea să-l visez pe tata.
Blenderul urlă de parcă ar suferi îngrozitor. Îl las să se odihnească și agit smoothie-ul de kale, apoi îl torn în două pahare, privind agitată la ceasul de la cuptorul cu microunde: 08.41.
După ce împing micul dejun al gemenelor pe bufet, ca o angajată cu experiență din alimentație publică ce sunt, scotocesc prin dulăpior după borcanul cu unt de arahide pe care l-am dosit de cu seara. Îmi apăr untul de arahide cum își apără Smeagol, din Stăpânul Inelelor, inelul – al meu, neprețuitul –, indiferent de dieta pe care o „urmăm". Zilele astea, Catherine ține dieta paleo, dar luna trecută am mâncat doar raw vegan. Înainte de asta, South Beach, ori să fi fost Atkins? Ceva cu bacon. Săptămâna viitoare va fi dieta fără grăsimi, sau fără sare, sau... ce-o mai pofti ea. Mă poate obliga să fac orice de mâncare amenințându-mă că altfel vinde casa – casa tatei.
Răzui ultimele rămășițe de unt de arahide de pe fundul borcanului, savurându-i gustul. Mă bucur de orice victorie, cât de mică.
La etaj, dușul se oprește, iar țevile scrâșnesc. În sfârșit. Gemenele nu se grăbesc chiar deloc în dimineața asta. De obicei, le place să meargă la tenis la club, pentru că prietenele lor sunt mereu acolo. E un loc bun să te-afișezi dacă ești popular și bogat. Cât despre mine, Catherine zice mereu, într-un mod deloc subtil, că singurul lucru pe care l-aș putea face eu la club ar fi să car crosele de golf ale cuiva.
Arunc borcanul de unt de arahide la gunoi și îmi verific telefonul ca o cărămidă indestructibilă pe care l-am „moștenit" după moartea tatei. O altă idee grozavă a mașterei, o altă modalitate de-a economisi banii pe care abia dacă-i avem: gemenele au avut voie să-și cumpere telefoane noi, dar eu a trebuit să mă mulțumesc cu ce găseam prin casă. E uriaș! Poți efectiv să alungi o navă plină de reaveri³ cu el, dar măcar arată ora.
08.43. Nu pot pleca și ele mai repede? Măcar o dată. Măcar o dată să iasă din casă până-n 09.00.
Sunt sus, dar vocea nazală a lui Chloe se aude limpede ca un clopoțel.
– Dar, mamă, Darien Freeman va apărea la televizor în dimineața asta! Nu vreau să pierd emisiunea.
Mi se frânge inima. Dacă Chloe va pune stăpânire pe televizor, nu voi avea cum să mă uit la Hello, America.
– Putem să întârziem câteva minute, spune și Calliope.
Cal îi ia mereu partea lui Chloe. Suntem de-o seamă, toate în ultimul an de liceu, dar ai zice că locuim pe planete diferite. Chloe și Calliope sunt în echipa de tenis a liceului. Fac parte din comitete de organizare. Se ocupă de bal. Și n-au nicio jenă să se folosească de popularitatea lor ca să le amintească tuturor la școală că eu sunt un gunoi. Că, dacă n-ar fi familia lor, aș fi orfană.
Mersi. De parc-aș avea cum să uit vreodată.
– Nu putem să pierdem emisiunea, zice Chloe. Trebuie să ne uităm și să discutăm pe vlog despre asta, sau toată lumea va posta reacții înaintea noastră. Și am muri din cauza asta, mamă. Am muri.
– Dragile mele, eu cotizez bani frumoși la domnul Craig ca să vă învețe să jucați tenis. Și nu am de gând să vă las să pierdeți locul în echipa universității de la anul din cauza unei emisiuni! Catherine coboară și intră din nou în bucătărie, scotocind prin poșetă. Danielle, mi-ai văzut mobilul?
Mă întind peste bufet și-l scot de la încărcat.
– Poftim.
– De ce l-ai pus acolo?
Ia telefonul fără să se uite măcar la mine și începe să-și verifice contul de Facebook.
– Ah, adaugă ea, și nu uita că mâine este…
– Da, zic eu. Știu.
De parcă aș uita ziua în care a murit tata.
– Să iau orhidee anul ăsta sau… Fetelor! urlă Catherine, uitându-se la ceas. Coborâți în secunda asta!
– Bine!
Gemenele coboară scările apăsat, în costumele lor de tenis albe, și își apucă smoothie-urile. Seamănă leit cu Catherine. Părul deschis la culoare, ochii căprui, boticurile care frâng inimi. Chloe și mama mea vitregă sunt făcute din același aluat, dar Cal e puțin altfel, puțin mai liniștită. Cred că din cauză că seamănă cu tatăl ei, care le-a părăsit când fetele erau mici și s-a căsătorit cu fiica unui patron de cazinou din Atlantic City.
În clipa asta, amândouă au părul blond prins în coadă și ar fi aproape imposibil să le deosebești dacă nu ai ști că Chloe își face zilnic unghiile cu altă culoare, astăzi un albastru de vară drăguț, iar Calliope își asortează mereu cerceii cu ochelarii mov. Uneori răul ia înfățișări la care nu te-aștepți.
– Nu-i corect! Elle de ce nu trebuie să meargă la antrenamente de-astea idioate? se plânge Chloe.
– Fetelor! Mama mea vitregă țâțâie și le zâmbește răbdătoare. Elle trebuie să facă și ea ce poate.
Încerc să o ignor în timp ce îmi iau cheile de la casă din castronul de pe hol și le pun în ghiozdan, prefăcându-mă că mă pregătesc să plec la muncă. Am impresia că uneori Catherine uită, pur și simplu, că sunt de față.
– Ne vei distruge cariera, o acuză Chloe, sorbind din smoothie-ul ei verde. Trebuie să fim la curent cu asta.
– Toată lumea va posta pe Twitter despre asta, adaugă Calliope.
– De când am avut o sută de mii de vizualizări cu machiajul în stil Seaside Cove⁴, oamenii se așteaptă să fim la înălțime!
– FETELOR! zice Catherine și își îndreaptă unghia roz spre ușă. Lecții de patru sute de dolari. URGENT!
Calliope își dă ochii peste cap, își ia geanta de pe raftul din hol și iese valvârtej pe ușă spre Mazda decapotabilă roșie (o altă „necesitate pentru „imaginea
lui Catherine). Catherine se încruntă la geamăna rămasă în casă. Chloe nu suportă nicicum nemulțumirea mamei ei. Își apucă și ea geanta, identică aproape cu a lui Cal, doar că e roz, și iese valvârtej după sora ei. Iată un drum spre antrenamente pentru care nu le invidiez câtuși de puțin.
Mama mea vitregă își mai înfoaie o dată victorioasă părul în oglinda din hol.
– Ești convinsă că nu vrei să pun o vorbă bună pentru tine la club, Danielle? Sunt sigură că te-ar primi înapoi chiar și după... incidentul... de anul trecut. Te-ai învățat minte, nu-i așa?
Să nu mai am niciodată încredere în băieți? Sigur. Zâmbesc politicos și îi zic:
– Nu, mulțumesc.
– E cel mai bun loc pentru o fată ca tine, să știi, spune ea, clătinând din cap. În cele din urmă, vei vedea că am dreptate.
Zicând acestea, închide ușa.
Aștept până când mașina iese de pe alee, apoi o zbughesc în sufragerie și pornesc televizorul. 08.57. Perfect. Rulota cu mâncare vine să mă ia la zece, ca să mergem la meciul de baseball al echipei RiverDogs în partea cealaltă a orașului, așa că am timp berechet. În următoarea oră, mă voi delecta cu poate cea mai importantă veste din istoria Starfield.
Va fi un moment de sfârșit – sau poate de început. Un nou Starfield pentru o nouă generație. Îmi place când se deschid noi orizonturi.
Iau telecomanda de pe măsuța de cafea și mă așez picior peste picior în fața televizorului cu diagonala de 137 de centimetri. Ecranul negru pâlpâie și simt cum mi se umple pieptul de nerăbdare. Mi-aș fi dorit ca tata să fi fost și el aici, să vadă asta. Mi-aș fi dorit să fi fost lângă mine. Ar fi fost la fel de entuziasmat – ba nu, ar fi fost și mai entuziasmat! Dar adevărul este că nu am prietene pasionate de Starfield cu care să vorbesc despre asta. Despre cine va primi, în sfârșit, aripile stelare ale Federației și va călca pe urmele legendare ale lui David Singh, primul care l-a interpretat pe prințul Carmindor. Am scris luni de zile despre asta pe blog, în micul meu colț de lume, dar nu-l prea citește nimeni. Rebelgunner are rol terapeutic, mai mult ca un jurnal. Cei mai apropiați prieteni pe care îi am sunt membrii comunității on-line Stargunner, unde toată lumea a speculat la nesfârșit pe tema distribuției: poate tipul din ultimul Spider-Man? Sau poate băiatul acela drăguț de la Bollywood pe care îl vezi în toate GIF-urile de pe Tumblr? Oricine ar fi, sper că n-o să-i facă prințului meu pielea albă.
La televizor, Hello, America, unde tocmai se încheie un reportaj despre animale de companie care fac giumbușlucuri pe net. Gazda emisiunii zâmbește larg, după care camera filmează publicul. E plin de fete, o mulțime de fete, și toate sunt în extaz. Țin pancarte. Poartă tricouri cu același nume pe ele. Un nume care face ca nerăbdarea pe care o simțeam în piept să împietrească și să-mi cadă ca o bombă atomică în stomac.
Darien Freeman.
Fetele își ridică mâinile în fața camerei de filmat, urlându-i numele. Numele unei singure persoane. Unele dintre ele par gata să leșine.
Eu nu leșin.
Entuziasmul meu se transformă în groază.
Nu… Nu se poate. Sigur am greșit canalul.
Apăs pe butonul de informații de la telecomandă. Hello, America apare scris pe ecran și tot ce îmi doresc este ca Nebuloasa Neagră să mă înghită cu totul.
Ce șanse sunt? Ce șanse sunt să fie invitat la același talk-show matinal? Ce șanse sunt ca el să fie invitat la emisiunea care va anunța distribuția filmului Starfield?
Dar gazda emisiunii zâmbește, spune câteva cuvinte laudative și, dintr-odată, toate temerile mele se adeveresc.
Logoul Starfield strălucește pe ecran în spatele ei. E ca un accident de tren de la care nu-mi pot lua privirea. Entuziasmul meu de fan se prăbușește într-un puț fierbinte și clocotitor al disperării.
Nu. Nu, nu e el. Nu poate fi el.
Darien Freeman nu este Carmindor al meu, prințul Federației.
În limba română, starfield înseamnă „câmp stelar", adică stelele care pot fi văzute într-o anumită zonă pe bolta cerească. (n.red.)
Abreviere de la fan fiction – literatură despre personaje sau locuri dintr-o operă de ficțiune originală, scrisă de fanii operei respective, nu de autorul ei (n.tr.)
Grup de oameni din serialul de televiziune Firefly și din filmul Serenity care locuiesc la periferia spațiului civilizat – sunt considerați sălbatici (n.tr.)
În limba engleză, substantivul cove înseamnă „golf mic, dar și „tip
, „băiat", în argoul vechi. Astfel, Seaside Cove s-ar putea traduce și „Golfulețul, și „Tipul de la malul mării
. (n.red.)
DARIEN
În public e plin de monștri.
Mă rog, nu sunt monștri propriu-zis. Dar ia încearcă tu să te duci la New York cu un zbor de noapte, să supraviețuiești doar cu cafea din boabe arse și jumătate de grepfrut, să stai jumătate de oră pe un scaun înalt doar pentru ca stilistul să-ți aranjeze perfect părul cârlionțat (pentru numele lui Dumnezeu, e doar păr), în blugi de firmă care te ciupesc în locuri care nici măcar nu s-au trezit la ora aia, în timp ce încerci să-ți amintești răspunsurile la întrebările pe care prezentatorii ți le vor pune, și toate astea după doar trei ore de somn, repet, trei, și să mai fii și încântat de cohortele de fani.
„Respiră", îmi spun eu. E totul în regulă.
Mă plimb încolo și încoace în spatele scenei. Încă nu m-a observat nimeni, dar simt furnicături de parcă aș fi urmărit. Așa se întâmplă mereu.
Acum înțeleg de ce Gail, asistenta mea, mi-a spus să iau două pastile de Advil⁵ înainte de emisiune. Am fost la concerte rock (și, pe vremuri, la convenții), dar publicul ăsta e ridicol. Gail mi-a zis că mulți stăteau la coadă de la 04.00. Ce om întreg la cap s-ar așeza la coadă așa devreme ca să mă vadă pe mine? Lângă mine, Gail se fâțâie în tenișii ei jerpeliți. Nu cred că s-a mai desfăcut la șireturi de pe vremea când filmam al doilea episod din Seaside Cove. Își verifică e-mailurile și dă din cap.
– Totul e pregătit. Ți-am rezervat biletul de avion pentru diseară, ți-am rezolvat drumul către și de la aeroport, doi