Herzog
De Saul Bellow
()
Informații despre cartea electronică
O capodoperă! Vocea lui Herzog, furioasă, stranie și absurdă, este vocea civilizației noastre. The New York Times Book Review
O carte spectaculoasă… cu siguranță cel mai bun roman al lui Bellow. Malcolm Bradbury
Saul Bellow
Saul Bellow (1915 - 2005) was born of Russian Jewish parents in Lachine, Quebec, and was raised in Chicago. He received his bachelor’s degree from Northwestern University in 1937. His novel The Adventures of Augie March won the National Book Award for fiction in 1954. His further awards include the Pulitzer Prize for Humboldt’s Gift (1975); the International Literary Prize for Herzog, for which he became the first American recipient; and the Croix de Chevalier des Arts et Lettres, the highest literary distinction awarded by France to non-citizens. In 1976, Bellow was awarded the Nobel Prize for Literature.
Citiți mai multe din Saul Bellow
Darul lui Humboldt Evaluare: 3 din 5 stele3/5Prea multe lucruri la care sa te gandesti Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriAventurile lui Augie March Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriOmul Suspendat Evaluare: 4 din 5 stele4/5
Legat de Herzog
Cărți electronice asociate
Hocus Pocus Evaluare: 4 din 5 stele4/5Pe muchie de cuțit Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriComedianta Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriAnii Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriMoștenirea familiei Kurt Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriPersoana întâi Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriBlogstory Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriPrințul Negru Evaluare: 5 din 5 stele5/5Revolutionary Road Evaluare: 4 din 5 stele4/5Iarna Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriPortret al artistului la tinerețe Evaluare: 5 din 5 stele5/5Sub vulcan Evaluare: 5 din 5 stele5/5Cartea Mironei Evaluare: 5 din 5 stele5/5Translucid Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriLupta mea. Dansând în întuneric Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriRazboi Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriAutobiografia Evaluare: 3 din 5 stele3/5O sută cincizeci de mii la peluze Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriNabokov în America Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriParinti Si Copii Evaluare: 5 din 5 stele5/5Prea Multă Fericire Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriMama Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriTanarul Neinfricat De La Trapezul Zburator Si Alte Povestiri Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriMaestrul și Margareta Evaluare: 5 din 5 stele5/5Jurnalul lui Adam și al Evei Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriBabilon Evaluare: 5 din 5 stele5/5Cuibul bufnitei Evaluare: 4 din 5 stele4/5RAGTIME Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriAccidentul Evaluare: 5 din 5 stele5/5Berta Isla Evaluare: 5 din 5 stele5/5
Ficțiune generală pentru dvs.
Acolo unde canta racii Evaluare: 5 din 5 stele5/5Respiratia. O noua stiinta a unei arte pierdute Evaluare: 5 din 5 stele5/5Fratii mei, dragonii Evaluare: 5 din 5 stele5/5Amintiri din copilărie Evaluare: 4 din 5 stele4/5Inimi cicatrizate Evaluare: 4 din 5 stele4/5Sărmanul Dionis Evaluare: 5 din 5 stele5/5O scrisoare pierduta Evaluare: 5 din 5 stele5/5Numele celalalt: Septologie I-II Evaluare: 5 din 5 stele5/5Privind inauntru Evaluare: 5 din 5 stele5/5Autopsia unei asa-zise casnicii banale Evaluare: 4 din 5 stele4/5Ticalos la patru ace Evaluare: 5 din 5 stele5/5Viata mincinoasa a adultilor Evaluare: 4 din 5 stele4/5Seful Evaluare: 5 din 5 stele5/5Darul Evaluare: 5 din 5 stele5/5Fizica tristetii Evaluare: 5 din 5 stele5/5Răscoala (Volumul 1 si 2) Evaluare: 5 din 5 stele5/5Omul care voia sa fie fericit Evaluare: 5 din 5 stele5/5Alegerea Evaluare: 4 din 5 stele4/5Ciuleandra Evaluare: 5 din 5 stele5/5Orbi Evaluare: 4 din 5 stele4/5Mister Evaluare: 4 din 5 stele4/5Tot Ce Nu Ti-am Spus Evaluare: 4 din 5 stele4/5Tiganiada Evaluare: 4 din 5 stele4/5Tot albastrul cerului Evaluare: 5 din 5 stele5/5Enigma camerei 622 Evaluare: 5 din 5 stele5/5O noapte furtunoasa Evaluare: 5 din 5 stele5/5Sa nu razi :(( Evaluare: 4 din 5 stele4/5Indecent Evaluare: 5 din 5 stele5/5De mana, pe Camino: nimic nu este ceea ce pare Evaluare: 5 din 5 stele5/5Ajută-mă să nu dispar Evaluare: 4 din 5 stele4/5
Recenzii pentru Herzog
0 evaluări0 recenzii
Previzualizare carte
Herzog - Saul Bellow
Saul Bellow, scriitor american, s-a născut în 1915 în Lachine, Québec, Canada, într-o familie de imigranți evrei din Rusia. A urmat cursurile Universității din Chicago, ale Universității Northwestern și pe cele ale Universității din Wisconsin, luându-și licența în sociologie și antropologie.
Saul Bellow a debutat cu o nuvelă în paginile revistei Partisan Review, în 1941. I-au urmat romanele Omul suspendat (Dangling Man, 1944) și The Victim (1947). În 1948 pleacă la Paris cu o bursă Guggenheim, unde începe să scrie Aventurile lui Augie March (The Adventures of Augie March, 1953), roman pentru care a primit National Book Award. I-au urmat Trăiește-ți clipa (Seize the Day, 1956) și Henderson, regele ploii (Henderson the Rain King, 1959), apoi Herzog (1964) și Planeta domnului Sammler (Mr. Sammler’s Planet, 1970), ultimele două câștigătoare ale National Book Award. Romanul Darul lui Humboldt (Humboldt’s Gift, 1975) a primit Premiul Pulitzer, iar în 1976 lui Saul Bellow i s-a decernat Premiul Nobel pentru Literatură, „pentru înțelegerea umană și analiza subtilă a culturii contemporane care sunt îmbinate în opera sa". Au urmat romanele Iarna decanului (The Dean’s December, 1982), More Die of Heartbreak (1987), A Theft (1989) și Ravelstein (2000), precum și mai multe volume de nuvele, eseuri și memorialistică.
Saul Bellow a predat la Universitatea Yale, Universitatea din Minnesota, Universitatea din New York, Universitatea Princeton, Universitatea din Chicago și la Universitatea din Boston. A fost membru al National Institute of Arts and Letters, printre distincțiile primite numărându-se titlul de Comandor al Legiunii de Onoare în 1984, National Medal of Arts în 1988 și National Book Foundation Medal pentru contribuția deosebită la dezvoltarea literelor americane în 1990. A murit în 2005 în Brookline, Massachusetts.
Herzog
Saul Bellow
Copyright © 1961, 1963, 1964 Saul Bellow
Copyright reînnoit © 1989, 1991, 1992 Saul Bellow
Toate drepturile rezervate
carte Pentru Toți este parte
a Grupului Editorial Litera
tel.: 0374 82 66 35; 021 319 63 90; 031 425 16 19
e-mail: [email protected]
www.litera.ro
Herzog
Saul Bellow
Copyright © 2021 Grup Media Litera
pentru prezenta ediție
Toate drepturile rezervate
Editor: Vidrașcu și fiii
Corector: Ionel Palade
Copertă: Bogdan Mitea
Tehnoredactare și prepress: Ofelia Coșman
Descrierea CIP a Bibliotecii Naționale a României
BELLOW, SAUL
Herzog / Saul Bellow; trad. din lb. engleză: Radu Lupan. – București: Litera, 2021
ISBN 978-606-33-7369-5
ISBN EPUB 978-606-33-7575-0
I. Lupan, Radu (trad.)
821.111
Îi dedic această carte, cu afecțiune, lui Pat Covici, un mare redactor și, mai mult decât atât, un prieten generos.
Puțin îmi pasă dacă mi-am ieșit din minți, își spuse Moses Herzog.
Unii ziceau că-i lipsește o doagă și cândva se întreba și el dacă e în toate mințile. Acum însă, deși avea o purtare cam ciudată, era vesel, sigur de sine, cu mintea limpede și plin de vigoare. Îl apucase nebunia să scrie cui vrei și cui nu vrei. Era atât de preocupat de alcătuirea acestor scrisori, încât de la sfârșitul lunii iunie rătăcea din loc în loc cu o valiză plină de hârtii. Se cărase cu valiza asta de la New York la Martha’s Vineyard, de acolo plecase imediat, după două zile luase avionul spre Chicago și de la Chicago se refugiase într-un sat din vestul statului Massachusetts. Neștiut de nimeni, scria întruna, cu frenezie, ziarelor, persoanelor publice, prietenilor și rudelor și apoi celor morți, morți puțin cunoscuți din lumea lui și în cele din urmă unor morți celebri.
Vara era în toi în Berkshires. În clădirea veche și spațioasă Herzog era singur. De obicei pretențios la mâncare, se hrănea acum cu fasole din conserve, brânză americană și pâine tăiată felii. Uneori culegea zmeură în grădina lăsată în paragină, ridicând distrat tulpinile pline de țepi. Dormea pe o saltea fără cearșaf – vechiul pat conjugal abandonat – sau în hamac, acoperindu-se cu pardesiul. În curte îl înconjurau ierburile înalte și dese și puieți de salcâm și arțar. Noaptea, când deschidea ochii, stelele îi păreau niște prezențe aeriene. Văpăi, desigur gaze – minerale, căldură, atomi –, dar la cinci dimineața unui om întins în hamac și acoperit de pardesiu îi spuneau multe.
Când îi trecea prin minte vreo idee nouă se ducea în bucătărie, cartierul lui general, s-o aștearnă pe hârtie. Pe zidurile de cărămidă zugrăveala albă se coșcovea și câteodată trebuia să șteargă de pe masă cu mâneca murdăria de șoareci. Fără să se înfurie, se întreba de ce oare le-o fi plăcând șoarecilor de câmp atât de mult ceara și parafina. Găureau stratul de parafină cu care erau acoperite conservele și rodeau până la fitil lumânărelele pentru aniversări. Un șobolan intrase într-un pachet cu felii de pâine și-i rămăsese urma trupului în feliile mâncate pe jumătate. Herzog mânca resturile de pâine unse cu gem. Nu-l supăra să-și împartă hrana cu șobolanii.
În tot acest timp, o parte a minții îi rămăsese deschisă spre lumea exterioară. Dimineața asculta ciorile. Croncănitul lor aspru era fermecător. În asfințit auzea sturzii. Noaptea, o bufniță într-un hambar. Când se plimba prin grădină, înfierbântat de gândul unei noi scrisori, observa că trandafirii agățători se cățăraseră pe burlanul de scurgere a ploii sau că păsările ciuguleau în dud. Zilele erau foarte călduroase, serile înăbușitoare și aerul plin de praf. Privea totul cu ochi atenți, dar se simțea pe jumătate orb.
Prietenul lui, fostul lui prieten, Valentine, și soția lui, fosta lui soție, Madeleine, răspândiseră zvonul că se țicnise. Era oare adevărat?
Dând colțul casei pustii, își zări fața într-o fereastră plină de praf și pânze de păianjen. Arăta ciudat de senin. O rază de lumină îi cobora din mijlocul frunții spre nasul drept și buzele pline și tăcute.
Spre sfârșitul primăverii Herzog fu copleșit de nevoia de a se explica, de a se descărca, de a se justifica, de a se detașa, de a vedea mai clar, de a îndrepta unele lucruri.
În vremea aceea, preda la o școală serală din New York un curs de cunoștințe generale pentru adulți. În aprilie fusese de-ajuns de coerent, dar spre sfârșitul lunii mai începuse să o ia razna. Elevii lui își dădură seama că n-aveau să mai afle prea multe despre originile romantismului, dar că aveau să vadă și să audă lucruri ciudate. Treptat, morga academică începu să dispară. Profesorul Herzog se manifesta cu inconștienta sinceritate a unui om profund preocupat. Și spre sfârșitul semestrului, cursul lui era întrerupt adesea de lungi pauze. Se oprea murmurând: „Mă scuzați" și își căuta în haină stiloul. Pe pupitrul care scârțâia sub apăsarea mâinii grăbite, scria pe bucățele de hârtie; avea un aer absorbit și ochii încercănați. Pe obrazul lui palid citeai totul. Judeca, argumenta, suferea, se gândea la o strălucită alternativă – era deschis, nu accepta nimic; ochii, gura lui făceau ca, fără cuvinte, totul să fie clar – dorința, intoleranța, furia violentă. Puteai vedea pe fața lui totul. Elevii așteptau trei minute, cinci minute, într-o tăcere totală.
La început notițele lui nu aveau nici o noimă. Frânturi – silabe fără nici un înțeles, exclamații, proverbe și citate deformate sau, în idișul mamei lui de mult răposate, Trepverter – replici care veneau prea târziu, când erai plecat oricum pe drumul rău.
Scrisese, de pildă, Moarte – să mori – să trăiești iar – să mori din nou – să trăiești.
Fără oameni nu-i nici moarte.
Sau: Pe genunchii sufletului tău? S-ar putea să fie folositor. Freacă podeaua.
Apoi: Răspunde prostului pe măsura prostiei sale, ca nu cumva să creadă, în trufia lui, că are dreptate.
Să nu răspunzi prostului potrivit prostiei sale, ca nu cumva să fii asemenea lui.
Alege.
Mai notase: Văd că, după Walter Winchell, J.S. Bach își pune mănuși negre ca să compună un recviem.
Herzog nu știa ce să creadă despre mâzgălelile astea. Se lăsa pradă emoțiilor care le inspirau și uneori se gândea că ar fi un simptom al descompunerii. Asta nu-l speria. Întins pe canapeaua din garsoniera pe care o închiriase în Seventeenth Street, își închipuia câteodată că e o fabrică de istorii personale și se revăzu de la naștere până la moarte. Pe un petic de hârtie scrise:
Nu pot justifica nimic.
Revăzându-și întreaga viață, își dădu seama că ratase totul. Era, cum se spune, la pământ. Dar fiindcă nici la început nu însemnase prea mare lucru, nu prea avea ce să regrete. Gândindu-se, întins pe canapeaua pestilențială, la secolele al XIX-lea, al XVI-lea, al XVIII-lea, își aminti de o zicală din vremea celui din urmă, care-i plăcea:
Mâhnirea, domnule, e o formă de lenevie.
Întins pe canapea, pe burtă, continuă să-și facă socotelile. Era un om inteligent sau un dobitoc? Pentru moment nu putea pretinde că e inteligent. Poate că avusese, pe vremuri, însușirile unui om inteligent, dar preferase să fie un visător, și cei mai deștepți ca el îl dăduseră la o parte. Și mai ce? Începuse să-i cadă părul. Citea reclamele specialiștilor de la Thomas Scalp cu scepticismul exagerat al unui om a cărui dorință de a crede era profundă, disperată. Experți în probleme capilare! A… fusese un bărbat frumos. Se vedea pe obrazul lui cât de multe lovituri primise. Dar și-o căutase și-i încurajase pe cei ce l-au lovit. Asta îl făcu să se întrebe ce fel de caracter avea. După termenii la modă, era un narcisist, un masochist, un anacronist. Din punct de vedere clinic, era un depresiv, nu de tipul cel mai grav, nu un maniac depresiv. În jurul lui erau alții într-o stare mult mai proastă. Dacă erai convins, cum crede după cât se pare mai toată lumea azi, că omul e un animal bolnav, atunci el era teribil de bolnav, peste măsură de orb, nespus de prăpădit? Nu. Era oare inteligent? Intelectul lui ar fi fost mult mai eficace dacă ar fi avut o fire agresiv paranoidă, însetată de putere. Era gelos, dar nu peste măsură de competitiv, nu era un adevărat paranoic. Dar cunoștințele lui? Trebuie să recunoască acum că nici ca profesor nu era mare lucru de capul lui. Da, era serios, avea un fel de sinceritate copilărească, dar nu era sortit să devină vreodată un tip sistematic. Începuse în mod strălucit cu o teză de doctorat: Starea naturii în filosofia politică engleză și franceză din secolele al XVII-lea și al XVIII-lea. Era autorul mai multor articole și al unei cărți: Romantism și creștinism. Dar restul ambițioaselor lui proiecte se irosiseră unul după celălalt. În virtutea primelor lui succese nu avusese niciodată greutăți în a-și găsi o slujbă sau a obține burse de studiu. Vreme de câțiva ani Narragansett Corporation îi plătise câte cincisprezece mii de dolari pentru a-și continua studiile despre Romantism. Rezultatul zăcea într-o cămară, într-o valiză veche – opt sute de pagini de expuneri haotice fără nici o unitate. I se strângea inima când se gândea la asta.
Pe podea, în jurul lui, zăceau împrăștiate petice de hârtie. Din când în când se apleca să scrie câte ceva.
Notă: Nu acea lungă boală, viața mea, ci acea lungă convalescență, viața mea. Revoluția burghezo-liberală, iluzia schimbării în bine, otrava speranței.
Se gândi apoi la Mithridates al cărui organism se obișnuise să asimileze otrava. Își înșelase asasinii care făcuseră greșeala de a folosi doze mici și în loc să se fie ucis, se conservase.
Tutto fa brodo.
Reluându-și examinarea, recunoscu că fusese un soț rău – de două ori. Pe Daisy, prima lui soție, o tratase mizerabil. Madeleine, cea de-a doua, încercase să-l distrugă. Deși îi iubea, fusese un tată rău pentru fiica și fiul lui. Părinților le fusese un fiu nerecunoscător. Față de țară se dovedise a fi un cetățean indiferent. Afectuos cu frații și sora lui, dar de departe. Față de prieteni, un egoist. În dragoste, un leneș. În confruntarea cu istețimea, plicticos. Față de putere, pasiv. Cu propriul său suflet, evaziv.
Mulțumit de propria sa severitate, plăcându-i nespus de mult asprimea și rigoarea faptică a judecăților sale, rămase întins pe canapea, fără nici un rost, cu brațele strânse sub cap, cu picioarele întinse.
Cu toate acestea, cât de atrăgători rămânem!
Tata, bietul de el, putea fermeca păsările din copaci și crocodilii din mlaștini. Și Madeleine avea mult farmec și era frumoasă, cu o minte strălucită. Valentine Gersbach, amantul ei, era un bărbat fermecător, deși într-un mod mai greoi, mai brutal. O bărbie cărnoasă, părul roșu aprins care pur și simplu îi țâșnea vâlvoi din cap (n-avea nevoie de specialiștii de la Thomas Scalp). Avea un picior de lemn și mergea aplecându-se și îndreptându-se grațios ca un gondolier. Nici Herzog nu era lipsit de un anumit farmec. Dar potența lui sexuală fusese zdruncinată de Madeleine. Și fără posibilitatea de a atrage femeile, cum avea să-și revină? Și în această privință se simțea mai degrabă ca un convalescent.
Cât de mărunte erau aceste competiții sexuale!
Cu mai mulți ani în urmă, Herzog începuse cu Madeleine o viață nouă.
O răpise Bisericii; când se cunoscuseră, ea abia se convertise. Cu cele douăzeci de mii de dolari moștenite de la fermecătorul său tată, pentru a-i face pe plac noii sale soții, își părăsise postul cu totul onorabil, de profesor, și-și cumpărase o casă mare, veche, în Ludeyville, Massachusetts. În atmosfera plină de liniște a regiunii Berkshires, unde avea prieteni (Valentine Gersbach), n-avea să-i fie greu să scrie cel de-al doilea volum despre ideile sociale ale romanticilor.
Herzog nu-și părăsise postul de profesor fiindcă nu se descurca la catedră. Dimpotrivă, avea o bună reputație. Teza lui fusese bine apreciată și fusese tradusă în franceză și germană. Cartea lui de debut, neluată în seamă la data când apăruse, figura acum pe multe liste cu lecturi obligatorii, și generația mai tânără de istorici o considera ca model al unui nou tip de istorie, „istoria care ne interesează pe noi" – personală. engagée – și care examinează trecutul prin nevoia acută de a-i descoperi legăturile cu contemporaneitatea. Cât timp fusese căsătorit cu Daisy, Moses dusese o viață absolut obișnuită, de conferențiar universitar respectat și așezat. Prima lui lucrare arăta, pe baza unei analize obiective, ce însemna creștinismul pentru Romantism. În cea de-a doua devenise mai intransigent, mai categoric, mai ambițios. În firea lui exista, de fapt, destul de multă asprime. O voință neclintită, un talent pentru polemică, gust pentru filosofia istoriei. Căsătorindu-se cu Madeleine, dându-și demisia de la universitate (fiindcă ea socotise că trebuie să o facă) și îngropându-se la Ludeyville, el dovedea, de asemenea, gust și apetență pentru risc și extremism, pentru heterodoxie, pentru grele încercări, o atracție fatală pentru „Cetatea distrugerii". Avea de gând să scrie o istorie care să țină seama cu adevărat de revoluții și de convulsiile de masă ale secolului XX, acceptând, asemenea lui Tocqueville, ideea dezvoltării universale și durabile a egalității condiției umane, a progresului democrației.
Nu-și făcea totuși iluzii cu privire la lucrarea sa. Începuse să aibă serioase îndoieli. Ambițiile lui primiseră o grea lovitură. Hegel îi dădea multă bătaie de cap. Acum zece ani, fusese sigur că-i înțelegea ideile despre conformism și civilitate, dar între timp se întâmplase ceva. Era abătut, nerăbdător, furios. În același timp, și el, și soția lui se comportau cu totul ciudat. Madeleine era nemulțumită. La început nu voise ca el să fie un profesor oarecare, dar după anul petrecut la țară era de altă părere. Femeia se considera ca fiind prea tânără, prea inteligentă, prea plină de viață, prea sociabilă ca să se îngroape într-un colț pierdut din Berkshires. Se hotărî să-și termine studiile universitare de limbi slave. Herzog scrisese Universității din Chicago în vederea obținerii unui post. Trebuia să-i găsească de lucru și lui Valentine Gersbach. Valentine era crainic la radio, disc-jockey în Pittsfield. Nu putea să-i lase pe niște oameni ca Valentine și Phoebe singuri, surghiuniți în locurile acelea jalnice, spunea Madeleine. Aleseseră orașul Chicago, deoarece Herzog crescuse acolo și avea multe relații. Și astfel, începu să predea cursuri la Downtown College, iar Gersbach deveni director al programelor de educație la un post de radio FM din Loop. Au încuiat casa din Ludeyville – o casă de douăzeci de mii de dolari, cu cărți și porțelanuri englezești și aparate electrocasnice noi lăsate pradă păianjenilor, cârtițelor și șoarecilor de câmp – banii câștigați din greu de tata!
Herzog cu nevasta se mutară în Midwest. Dar după un an de viață nouă în Chicago, Madeleine se hotărî că, totuși, ea și cu Moses nu se pot înțelege – voia să divorțeze. Ce putea face, trebuia să fie de acord. Divorțul îi pricinui multe necazuri. O iubea pe Madeleine; nu putea suporta gândul de a-și abandona fetița. Dar Madeleine nu mai voia să fie soția lui și dorințele oamenilor trebuie respectate. Sclavia a dispărut.
Tensiunea celui de-al doilea divorț îl doborî pe Herzog. Simțea că se prăbușește, se face praf, și dr. Edvig, psihiatrul din Chicago care o trata și pe soția lui, a fost de părere că, pentru Herzog, cel mai bun lucru ar fi să plece din oraș. Se înțelese cu decanul de la Downtown College că va putea reveni când se va simți mai bine, și cu banii împrumutați de la fratele său, Shura, plecă în Europa. Nu toți cei amenințați de o cădere nervoasă își permit să plece în Europa ca să-și revină. Cei mai mulți trebuie să-și continue serviciul; se duc zilnic la slujbă și, ca și până atunci, merg cu metroul. Sau dacă nu, se apucă de băut, se duc la cinema și suferă. Herzog ar fi trebuit să fie recunoscător sorții. Numai dacă ești făcut bucăți, bucățele, nu există ceva pentru care să fii recunoscător. De fapt, chiar era recunoscător.
De altfel, nici în Europa nu rămase inactiv. Pe cheltuiala Narragansett Corporation, ținu o serie de conferințe în Copenhaga, Varșovia, Cracovia, Berlin, Belgrad, Istanbul și Ierusalim. Când reveni însă la Chicago în luna martie, era într-un hal fără de hal, mai rău ca în noiembrie. Îi spuse decanului că ar fi mai bine să plece la New York. În timpul șederii la Chicago nu se văzu cu Madeleine. Comportarea lui era atât de ciudată și, după părerea ei, atât de amenințătoare, încât îl anunță, prin Gersbach, să nu care cumva să se apropie de locuința ei de pe Harper Avenue. Poliția deținea o fotografie de-a lui și avea să-l aresteze de îndată ce se va arăta pe acolo.
Pentru că el era incapabil să pună la cale vreun plan, Herzog își dădea seama acum cât de bine se pregătise Madeleine să scape de el. Cu șase săptămâni înainte de a se descotorosi de persoana lui, îl pusese să închirieze, cu două sute de dolari pe lună, o casă în apropiere de Midway. După ce se mutară, Herzog puse rafturi, curăță grădina, repară ușa garajului și obloanele ferestrelor. Cu o săptămână înainte de a-l anunța că vrea să divorțeze, Madeleine îi dăduse hainele la curățat și călcat, dar în ziua când Herzog plecă din casă, le aruncă pe toate într-o cutie pe care o azvârli în pivniță. Avea nevoie de spațiu. Se petrecură și alte lucruri, triste, comice, crude, după cum le socotește fiecare. Până în ultima zi, relațiile dintre Herzog și Madeleine păstraseră o anume seriozitate – adică ideile, problemele sau diferențele de personalitate erau discutate și tratate cu respect. Când îi aduse la cunoștință dorința de a divorța, de pildă, Madeleine îi vorbi pe un ton grav, în stilul acela al ei calm și reținut. Analizase problema sub toate aspectele, spuse ea, și trebuise să-și recunoască înfrângerea. Nu se puteau înțelege. Era pregătită să-și asume o parte din vină. Desigur, Herzog nu fusese luat chiar pe nepregătite. Crezuse totuși sincer că lucrurile mergeau mai bine.
Totul se petrecu într-o zi de toamnă luminoasă și rece. Era în curtea din spatele casei și instala obloanele la ferestre. Primul îngheț lovise roșiile. Iarba era deasă și moale, având acea frumusețe aparte din zilele reci când e plină de funigei și picăturile de rouă licăresc peste tot. Tulpinile tomatelor se înnegriseră și globurile roșii plesniseră.
O văzuse pe Madeleine la fereastra de la etaj, punând-o pe June în pat pentru somnul de după-masă, și apoi auzi apa din baie curgând. Acum îl chema din ușa bucătăriei. O pală de vânt dinspre lac zgâlțâi cerceveaua din mâinile lui Herzog. Propti cu grijă fereastra de perete și își scoase mănușile de pânză, dar nu și basca, de parcă simțise că avea să plece undeva imediat.
Madeleine îl ura foarte mult pe tatăl ei. Acesta era un faimos impresar despre care se spunea uneori că e un Stanislavsky american. Ea pregătise „evenimentul" cu un oarecare geniu teatral propriu. Purta ciorapi negri, pantofi cu tocuri înalte, o rochie de culoarea lavandei cu broderii indiene din America Centrală. Își pusese cerceii de opal, brățări și se parfumase; își făcuse o nouă pieptănătură, cu cărare, iar pleoapele grele luceau sub un fard albăstrui. Avea ochi albaștri, dar profunzimea culorii lor varia după nuanțele albului ochilor. Nasul, care-i cobora drept, cu eleganță dintre sprâncene, se încrețea ușor când era deosebit de emoționată. Lui Herzog până și acest tic îi era drag. În dragostea lui pentru Madeleine stăruia o nuanță de supușenie. Pentru că ea era o fire dominatoare, iar el o iubea, trebuia să accepte și această nuanță. În conflictul din salonașul în dezordine se înfruntau două egoisme și Herzog, de pe canapeaua lui din New York, le contempla acum: al ei, triumfător (Madeleine își pregătise această clipă supremă și era gata să facă ceea ce dorea de mult – să dea lovitura decisivă) și al lui, total pasiv și în așteptare. Meritase ce avea să îndure pe drept, păcătuise din greu și de multă vreme. Asta era.
În fața ferestrei, pe niște polițe de sticlă, era aranjată o colecție de mici flacoane venețiene și suedeze. Le cumpărase odată cu casa. Lumina soarelui se reflecta prin ele. Herzog privea jocul răsfrângerilor, al nuanțelor de culoare, dungile spectrale întretăiate și mai ales o pată mare de un alb scânteietor din centrul peretelui din spatele lui Madeleine. Care spunea:
– Nu mai putem trăi împreună.
Continuă să vorbească așa câteva minute. Cu fraze bine construite. Își repetase discursul și el abia așteptase să înceapă spectacolul.
Căsnicia lor nu putea dura. Madeleine nu-l iubise niciodată. Asta îi spunea.
– E dureros, dar trebuie să-ți spun că nu te-am iubit niciodată. Și nici nu te voi iubi vreodată. Așa că nu are nici un rost să continuăm.
Herzog spuse:
– Dar, Madeleine, eu te iubesc.
Cu fiecare clipă care trecea, Madeleine devenea și mai distinsă, și mai pertinentă, și mai profundă. Obrazul i se îmbujorase, sprâncenele și nasul acela bizantin fremătau; ochii albaștri deveniseră și mai luminoși grație acelei înfierbântări care creștea, urcând din pieptul și gâtul ei. Era cuprinsă de extazul conștiinței de sine. Herzog se gândea că fusese bătut într-un asemenea hal, că orgoliul ei fusese atât de satisfăcut, încât inteligența ei fusese hiperactivată. Își dădu seama că fusese martor la unul dintre cele mai strălucite momente ale vieții ei.
– Ar trebui să păstrezi acest sentiment, spuse ea. Cred că e real. Într-adevăr mă iubești. Dar sper că înțelegi cât de umilită sunt recunoscând eșecul acestei căsnicii. Am pus tot ce aveam în ea. Și mă simt zdrobită.
Zdrobită? Niciodată nu arătase mai strălucitoare ca acum. Era și ceva teatral în atitudinea ei, dar mult mai multă patimă.
Iar Herzog, un bărbat voinic, chiar dacă puțin cam palid și suferind, întins pe canapeaua lui în lunga înserare a primăverii newyorkeze, pe fundalul energiei pulsatile a orașului, în care se amestecau efluviile umezelii venind dinspre fluviu, spectaculos intensificate în amurg de murdăria New Jersey-ului, Herzog, în vizuina solitudinii sale, încă puternic la trup (sănătatea lui era un adevărat miracol; făcuse tot ce îi stătuse în putință ca să se îmbolnăvească), se gândea la ce s-ar fi întâmplat dacă, în loc să asculte atât de atent și de preocupat, i-ar fi tras una peste față lui Madeleine. Ce s-ar fi întâmplat dacă ar fi trântit-o pe jos, ar fi apucat-o de păr, ar fi târât-o prin cameră țipând și zbătându-se și ar fi lovit-o peste fund până i-ar fi dat sângele. Ce-ar fi fost?! Ar fi trebuit să-i rupă totul de pe ea, să-i smulgă colierul, să-i dea cu pumnii în cap. Oftând, respinse această scenă de violență imaginară. Se temea că, în sinea lui, era înclinat către acest fel de brutalitate. Dar dacă el i-ar fi spus ei să plece din casă. Mai la urma urmei era casa lui. Dacă nu puteau trăi împreună, de ce să nu plece? Din cauza scandalului? Nu trebuia să dea înapoi din cauza unui scandal fără importanță. Ar fi fost penibil, grotesc, dar un scandal era, la urma urmei, un fel de serviciu adus comunității. Numai că lui Herzog nu-i trecuse nicicând prin minte, în salonașul acela cu flacoane lucitoare, să o înfrunte. Tot mai credea, probabil, că ar fi putut să câștige prin pasivitate, prin personalitatea sa, prin faptul că era, la urma urmei, Moses – Moses Elkanah Herzog –, un om bun și binefăcătorul personal al lui Madeleine. Făcuse totul pentru ea – totul!
– Ai discutat această hotărâre cu dr. Edvig? o întrebă el. Ce părere are?
– Ce importanță are pentru mine părerea lui? El nu poate să-mi spună mie ce să fac. Poate doar să mă ajute să înțeleg… Am fost la un avocat, spuse ea.
– La care?
– Păi, la Sandor Himmelstein. Pentru că e prietenul tău. Spunea că poți să stai cu el până ai să-ți găsești o altă locuință.
Discuția se terminase și Herzog se întoarse în umbra verde și umedă a curții din spatele casei la obloanele lui și la sistemul obscur și cu totul personal de idiosincrazii. Ființă cu deprinderi întâmplătoare, el obișnuia să practice arta evaluării faptelor oarecare pentru a se fixa apoi asupra celor esențiale. De multe ori se aștepta să ia prin surprindere esențialul, printr-o stratagemă amuzantă. Dar în timp ce stătea printre tulpinile roșiilor pălite de îngheț și legate de araci cu fâșii de pânză și trebăluia la obloanele care zăngăneau, nu se petrecu nimic de acest gen. Mirosul roșiilor stăruia în aer. Își făcea în continuare de treabă cu obloanele pentru că nu-și putea îngădui să se simtă schilodit. Se temea de profunzimea sentimentelor pe care va trebui până la urmă să le înfrunte, atunci când nu va mai putea apela la tot felul de bizarerii de-ale lui.
În postura de acum. prăbușit pe canapea, cu brațele deasupra capului și cu picioarele întinse, zăcând grămadă ca un cimpanzeu, cu ochii mai strălucitori ca de obicei, își contempla cu detașare munca din grădină, ca și cum s-ar fi uitat prin capătul celălalt al unui telescop la o imagine clară, dar minusculă.
Clovnul acela suferind.
Așadar, două lucruri: știa că mâzgălelile lui, scrisorile pe care le scrisese, erau ridicole. Era ceva involuntar. Ajunsese victima apucăturilor lui ciudate.
Înlăuntrul meu e cineva. Sunt la cheremul lui. Când vorbesc despre el, îl simt în capul meu, și mă lovește ca să mă aducă la ordine. Mă va distruge.
S-a relatat faptul, scrise el, că mai multe echipaje de cosmonauți ruși au dispărut; e de presupus că s-au dezintegrat. Un echipaj a fost auzit transmițând un „SOS-SOS mondial". Nu s-a înregistrat nici o dezmințire din partea sovieticilor.
Dragă mamă, cât despre faptul că nu am fost la mormântul tău de atâta vreme…
Dragă Wanda, Dragă Zinka, Dragă Libbie, Dragă Ramona, Dragă Sono, am cumplită nevoie de ajutor. Mă tem că n-am să mai rezist. Dragă Edvig, adevărul este că nici să înnebunesc nu pot. Nu știu măcar de ce vă scriu. Stimate domnule Președinte, calcularea impozitelor pe venit ne va transforma într-un popor de contabili. Viața fiecărui cetățean devine o afacere. Acest lucru mi se pare a fi una dintre cele mai nefericite interpretări ale sensului vieții umane pe care istoria a înregistrat-o vreodată. Viața oamenilor nu e o afacere.
Și cum am să semnez asta? se întrebă Moses. Un cetățean indignat? Indignarea e atât de uzată, încât ar trebui rezervată pentru nedreptatea cea mai gravă.
Dragă Daisy, îi scrise el primei soții, știu că e rândul meu să-l vizitez pe Marco în tabără de Ziua părinților, dar mi-e teamă că anul acesta prezența mea îl va tulbura. I-am scris și sunt la curent cu tot ce face. Din păcate, el mă consideră totuși vinovat de ruptura cu Madeleine și are convingerea că am abandonat-o pe surioara lui vitregă. E prea tânăr ca să înțeleagă deosebirea dintre cele două divorțuri. Aici Herzog se întrebă dacă ar fi posibil să discute mai departe acest lucru cu Daisy, imaginându-și chipul ei frumos înfuriindu-se la citirea acestei scrisori încă nescrise, se hotărî să n-o facă. Continuă: Cred că e mai bine ca Marco să nu mă vadă. Am fost bolnav – sub supraveghere medicală. Observă cu neplăcere acest obicei de a solicita simpatia altora. Fiecare personalitate are felul ei de a se manifesta. Poți s-o remarci fără s-o aprobi. Herzog nu-și iubea propria personalitate și în acest moment se pare că nu putea face nimic împotriva impulsurilor ei. Refăcându-mi treptat puterea și sănătatea – fiind o persoană cu principii sănătoase și pozitive, modernă și liberală, veștile despre progresul lui (dacă ar fi fost adevărate) trebuiau să-i facă plăcere. Dar, ca victimă a acestor impulsuri, ea ar fi trebuit să-i caute necrologul în ziare.
Puternicul organism al lui Herzog lucra cu îndărătnicie împotriva ipohondriei. La începutul lunii iunie, când totul se trezește la viață provocând tulburări multora, trandafirii proaspeți, chiar și în vitrine, amintindu-le de propriile lor beteșuguri, de sterilitate și moarte, Herzog se duse să-și facă un examen medical complet. La doctorul Emmerich, un refugiat mai în vârstă, de pe West Side, vizavi de Central Park. Un portar soios, exhalând un miros de om bătrân, cu un chipiu dintr-un război balcanic de acum o jumătate de veac, îl introduse într-un hol a cărui boltă amenința să se prăbușească. Herzog se dezbrăcă în cabinetul zugrăvit într-un verde murdar, urât; pereții întunecați păreau inflamați de boala vechilor clădiri din New York. Nu era înalt, dar era bine făcut, musculatura i se dezvoltase de pe vremea muncilor grele făcute la țară. Era mândru de mușchii lui, de mărimea și forța mâinilor, de pielea netedă, dar asta nu-l împiedica să nu-i fie teamă de postura de bărbat frumos, dar în vârstă și încrezut. Neghiob bătrân, își spuse, luându-și privirea de la mica oglindă, părul cărunt și zbârciturile amărăciunilor sau ale bucuriei. Printre șipcile jaluzelei se uită la stâncile cafenii din parc, presărate cu sclipiri de mică, și la verdele năvalnic și optimist al lunii iunie. Avea să ostenească repede, pe măsură ce frunzele se vor dezvolta, și la vară orașul va acoperi cu zgură. Cu toate acestea, mai ales în perioada aceasta, vegetația era frumoasă, plină de viață în toate formele ei – ramurile subțiri, mugurii mărunți și excrescențele verzi ușor înfoiate. Frumusețea nu e o invenție umană. Dr. Emmerich, gârbovit, dar plin de energie, îl examină, îl ascultă pe piept și pe spate, îi puse lumina în ochi, îi luă tensiunea, îi pipăi prostata și-l încinse cu electrozi ca să-i facă o electrocardiogramă.
– Ei, ești un om sănătos. Nu mai ai douăzeci și unu de ani, dar ești în putere.
Herzog îl ascultă satisfăcut, firește, dar cu o oarecare nemulțumire. Sperase să aibă o boală anume care să necesite spitalizare mai îndelungată. N-ar fi trebuit să-și mai poarte de grijă. Frații lui, care îl abandonaseră mai mult sau mai puțin, aveau să se strângă la căpătâiul lui și sora sa Helen avea, poate, să vină să-l îngrijească. Familia ar fi plătit toate cheltuielile, inclusiv ale lui Marco și June. Acum, s-a terminat, în afară de neînsemnata infecție pe care o făcuse în Polonia, era sănătos și chiar și infecția aceea, vindecată acum, nu avusese o cauză precisă. S-ar fi putut datora stării sale psihice, deprimării și oboselii, nu Wandei. Vreme de o zi crezuse cu groază că e o gonoree. Trebuia să-i scrie Wandei, se gândi el în timp ce-și punea cămașa și se încheia la manșete. Chère Wanda, începu Herzog. Bonnes nouvelles. T’en sera contente. Încă una dintre dubioasele lui aventuri franțuzești. De ce altceva tocise el în liceu cărțile de gramatică franceză ale lui Frazer și Squair și citise la colegiu pe Rousseau și De Maistre? Succesele lui nu erau numai culturale, ci și sexuale. Și erau oare succese? Voise atunci să-și satisfacă orgoliul. Trupul trebuia să se mulțumească doar cu resturile.
– Atunci, ce nu merge? îl întrebă dr. Emmerich.
Bătrân, cu părul cărunt ca și al lui, cu o față îngustă și ironică, îl privea drept în ochi. Lui Herzog i se păru că înțelege ce vrea să-i spună. Doctorul îi spunea că, în cabinetul lui prăpădit, examina oameni într-adevăr slabi, disperat de bolnavi, femei în stare gravă, muribunzi. Și atunci, ce voia Herzog de la el?
– Pari foarte agitat, îi zise Emmerich.
– Da, asta e. Sunt agitat.
– Vrei Miltown? Mandragora? Ai insomnii?
– Nu prea, spuse Herzog. Mă copleșesc gândurile.
– Vrei să-ți recomand un psihiatru?
– Nu, sunt sătul de psihiatri.
– Atunci, ce-ar fi să-ți iei o vacanță? Du-te cu o femeie tânără, undeva la țară. Pe malul mării. Mai ai casa aceea în Massachusetts?
– Dacă aș vrea să o redeschid.
– Prietenul acela al tău mai locuiește pe acolo? Crainicul de radio. Cum îl chema pe vlăjganul acela cu părul roșu și un picior de lemn?
– Valentine Gersbach. Nu, s-a mutat la Chicago când m-am… ne-am mutat și noi.
– E un tip foarte amuzant.
– Da, foarte.
– Am auzit că ai divorțat… cine mi-a spus? Îmi pare rău.
Căutând fericirea… trebuie să fii pregătit să dai greș.
Emmerich își puse ochelarii lui à la Ben Franklin și scrise câteva cuvinte pe o fișă.
– Copilul e cu Madeleine la Chicago, presupun, zise doctorul.
– Da…
Herzog încercă să-l facă pe doctor să spună ce părere are despre Madeleine. Și ea îi fusese pacientă. Dar Emmerich nu-i spuse nimic. Firește, un doctor nu discută despre pacienții săi. Totuși, o părere se putea deduce din felul în care-l privea pe Moses.
– E o femeie violentă, isterică, îi spuse Herzog doctorului.
Buzele lui Emmerich păreau gata să-i spună ceva, dar doctorul se răzgândi și Moses, care avea ciudatul obicei de a termina frazele altora, își notă în minte o observație despre propria sa personalitate deconcertantă.
Un suflet ciudat. Eu însumi nu mi-l pot explica.
Și acum își dădu seama că venise la Emmerich ca să o acuze pe Madeleine sau, pur și simplu, să vorbească despre ea cu cineva care o cunoștea și care putea să o aprecieze în mod realist.
– Dar cunoști probabil și alte femei, spuse Emmerich. Nu ai pe nimeni? Diseară iei masa singur?
Herzog o avea pe Ramona. Era o femeie drăguță, dar avea probleme și cu ea – trebuiau, desigur, să fie probleme. Ramona era o femeie de afaceri, avea o florărie pe Lexington Avenue. Nu era tânără – probabil peste treizeci de ani, nu-i spusese vârsta exactă, dar era extrem de atrăgătoare, cultivată, cu un aer ușor străin. Când moștenise prăvălia, își făcea masteratul în istoria artei la Columbia University. De fapt, era studentă la cursurile serale ale lui Herzog. În principiu, el era împotriva unor încurcături cu studentele sale, chiar și cu studente ca Ramona Donsell, care erau, evident, făcute pentru așa ceva.
Să faci tot ce poate face un tip extravagant, își însemnă el, dar să rămâi tot timpul un om serios. Teribil de serios.
Și, fără îndoială, tocmai seriozitatea lui o atrăsese pe Ramona. Ideile o pasionau. Îi plăcea să vorbească. Era și o bucătăreasă excelentă și știa să gătească creveți Arnaud, pe care-i servea cu Pouilly Fuissé. Herzog cină cu ea de câteva ori pe săptămână. În taxiul care-i ducea de la trista sală de cursuri spre spațiosul apartament al Ramonei din West Side, femeia îi spuse că ar vrea ca el să vadă cum îi bate inima. Herzog îi luă mâna să-i simtă pulsul, dar ea îi spuse:
– Nu mai suntem niște copii, domnule profesor, și-i puse mâna altundeva.
După câteva zile Ramona spuse că nu e vorba de o aventură oarecare. Recunoștea că Moses era într-un hal fără hal, dar avea ceva atât de atrăgător, de afectuos, de sănătos și de funciar stabil – ca și cum, supraviețuind atâtor orori, fusese izbăvit de nevroze și alte prostii – încât totul se petrecuse, pur și simplu, din pricină că nu întâlnise femeia potrivită. Interesul Ramonei pentru Herzog deveni curând foarte real, așa că și el începu să fie neliniștit din pricina ei. La câteva zile după vizita la Emmerich, îi spuse Ramonei că doctorul îl sfătuise să-și ia o vacanță. Ramona zise:
– Fără îndoială că ai nevoie de o vacanță. Ce-ar fi să te duci la Montauk? Am o casă acolo și aș putea veni și eu în weekenduri. Am sta acolo toată luna iulie împreună.
– Nu știam că ai o casă, spuse Herzog.
– Era de vânzare acum câțiva ani, dar era prea mare pentru mine singură. Dar tocmai divorțasem de Harold și aveam nevoie de o schimbare.
Îi arătă câteva diapozitive color ale casei. Cu ochii lipiți de vizor, Herzog spuse:
– E foarte drăguță. Și sunt atâtea flori. Dar își simțea inima grea – groaznic.
– Ne-am putea distra foarte bine acolo. Și ar trebui să-ți iei și niște lucruri de vară mai vesele. De ce porți niște haine atât de sumbre? Ai încă o alură de om tânăr.
– Am fost iarna trecută în Polonia și Italia și am mai slăbit.
– Prostii. De ce vorbești așa! Știi bine că ești un bărbat frumos. Și chiar ești mândru de asta. În Argentina ți-ar spune macho – viril. Îți place să faci pe blândul și potolitul ca să ascunzi demonul din tine. Ce rost are să-ți stăpânești drăcușorul? De ce să nu ți-l faci prieten, de ce?
În loc să răspundă. Herzog notă mintal: Dragă Ramona, foarte dragă Ramona, îmi placi foarte mult, îmi ești dragă, ești o prietenă adevărată. S-ar putea să mergem și mai departe. Dar cum se face că eu, un conferențiar, nu pot suporta să mi se dea lecții? Cred că înțelepciunea ta mă enervează. Pentru că ai o înțelepciune totală. Poate excesivă. Nu-mi place să refuz observațiile care mi se fac. Am multe de îndreptat. Aproape totul. Și îmi dau seama când norocul îmi iese în cale… Acesta era adevărul, purul adevăr. Chiar îi plăcea Ramona.
Ea era din Buenos Aires. Înaintașii ei fuseseră de toate neamurile: spanioli, francezi, ruși, polonezi, evrei. Făcuse școala în Elveția și vorbea cu un ușor accent, plin de farmec. Era scundă, dar avea un trup plin, solid, un fund rotunjit, sânii tari (toate aceste lucruri erau importante pentru Herzog; se socotea el un moralist, dar forma sânilor unei femei avea o mare importanță). Ramona nu se simțea prea sigură de bărbia ei, dar avea încredere în gâtul ei frumos, așa că își ținea capul sus. Mergea cu pași repezi și siguri, pocnind din tocuri energic, în stil castilian. Pe Herzog, răpăitul acesta îl amețea. Ramona intra în cameră cu un aer provocator, puțin încrezut, o mână atingându-i coapsa, de parcă ar fi purtat un cuțit în portjartier. După cât se pare, aceasta era moda la Madrid și pe Ramona o încânta și o amuza să joace rolul unei spanioloaice dure – una navaja en la liga; ea îl învățase această expresie. Se gândea de multe ori la acest cuțit imaginar când o privea numai în lenjerie intimă neagră și extravagantă. Purta un corset fără bretele numit „Văduva veselă", care-i strângea mijlocul și avea la un capăt niște panglici roșii. Avea coapsele scurte, dar solide și albe. Pielea era ușor brună acolo unde o apăsa elasticul. De niște panglici de mătase atârnau cataramele jartierelor. Ramona avea ochii căprui, o privire tandră și șireată, erotică și calculată. Știa ce vrea. Mireasma caldă, brațele acoperite cu puf, bustul superb, dinții de un alb strălucitor, picioarele ușor arcuite, toate acestea își exercitau seducția din plin. Moses suferind, suferea… Norocul nu-l părăsea cu totul niciodată. Era, probabil, mai norocos decât credea. Ramona încerca să-i spună acest lucru:
– Scârba aia ți-a făcut un serviciu, zicea ea. O să te simți mult mai bine fără ea.
Moses, notă el, câștigă plângând, plânge câștigând. Categoric nu poate crede în reușite.
Înhamă-ți suferința la o stea.
Dar, în clipa de tăcere în care o privi pe Ramona, scrise, incapabil să-i răspundă altfel decât printr-o epistolă mentală: Ești o mare alinare pentru mine. Avem de-a face cu elemente mai mult sau mai puțin stabile, mai mult sau mai puțin controlabile, mai mult sau mai puțin nebunești. E adevărat. Sunt stăpânit de o pornire dezlănțuită, deși par blând și umil. Ție ți se pare că această pornire urmărește numai satisfacția sexuală și deci din moment ce această plăcere sexuală e satisfăcută, de ce n-ar fi totul bine și frumos?
Și atunci își dădu deodată seama