Usa ferecata
De Ruth Ware
5/5
()
Informații despre cartea electronică
De la autoarea bestsellerului Într-o pădure întunecată
"Ruth Ware în cea mai bună formă de scris povești tulburătoare." - Newsweek
Găsise anunțul întâmplător — un post de bonă internă, cu un salariu uriaș. Când ajunge la Heatherbrae House, Rowan Caine e uluită de casa „inteligentă" luxoasă din munții Scoției și de familia perfectă care locuiește aici.
Nu știe că pășește într-un coșmar — care se va încheia cu moartea unui copil și cu ea în închi-soare, în așteptarea procesului de crimă.
Îi scrie avocatului despre camerele video instalate prin toată casa, erorile tehnologice care te trezeau în bubuit de muzică sau luminile care se stingeau când ți-era lumea mai dragă. Nici fetele nu erau deloc copiii-model din prima zi. Și mai și era lăsată singură cu săptămânile, fără niciun adult în afară de enigmaticul om bun la toate Jack Grant… Rowan știe că a făcut greșeli și că a mințit. Dar spune că nu a comis crima.
Ceea ce înseamnă că vinovatul e altcineva.
Scris în stilul plin de suspans al lui Ruth Ware, Ușa ferecată este un thriller de citit pe nerăsuflate al acestei Agatha Christie contemporane.
Citiți mai multe din Ruth Ware
Unul cate unul Evaluare: 5 din 5 stele5/5
Legat de Usa ferecata
Cărți electronice asociate
Jocul minciunii Evaluare: 5 din 5 stele5/5Sora favorita Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriNadia Evaluare: 4 din 5 stele4/5Sora Evaluare: 4 din 5 stele4/5Ultima aniversare Evaluare: 5 din 5 stele5/5Toti cei din familia mea au ucis pe cineva Evaluare: 5 din 5 stele5/5Terapeutul Evaluare: 5 din 5 stele5/5Secretara Evaluare: 5 din 5 stele5/5Sumalee. Povești Din Trakaul Evaluare: 5 din 5 stele5/5Văduva Evaluare: 4 din 5 stele4/5Cea mai norocoasa fata Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriProvincialii Evaluare: 5 din 5 stele5/5Fără scăpare Evaluare: 5 din 5 stele5/512 secrete Evaluare: 5 din 5 stele5/5Viata care ma astepta Evaluare: 4 din 5 stele4/5A mea e razbunarea Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriSange pe zapada Evaluare: 2 din 5 stele2/5Ia-ma cu tine cand pleci Evaluare: 0 din 5 stele0 evaluăriFemeia din cabina 10 Evaluare: 5 din 5 stele5/5Vecini buni Evaluare: 5 din 5 stele5/5Apa intunecata Evaluare: 5 din 5 stele5/5Sapte minciuni Evaluare: 5 din 5 stele5/5Apartamentul din Paris Evaluare: 5 din 5 stele5/5Familia nepotrivita Evaluare: 4 din 5 stele4/5Cadoul Evaluare: 5 din 5 stele5/5N-am fost niciodata acolo Evaluare: 5 din 5 stele5/5Suflete pereche Evaluare: 5 din 5 stele5/5Ultima ei clipa Evaluare: 4 din 5 stele4/5Petrecerea de vanatoare Evaluare: 5 din 5 stele5/5Pachetul Evaluare: 5 din 5 stele5/5
Ficțiune generală pentru dvs.
Acolo unde canta racii Evaluare: 5 din 5 stele5/5Respiratia. O noua stiinta a unei arte pierdute Evaluare: 5 din 5 stele5/5Fratii mei, dragonii Evaluare: 5 din 5 stele5/5Amintiri din copilărie Evaluare: 4 din 5 stele4/5Inimi cicatrizate Evaluare: 4 din 5 stele4/5Sărmanul Dionis Evaluare: 5 din 5 stele5/5O scrisoare pierduta Evaluare: 5 din 5 stele5/5Numele celalalt: Septologie I-II Evaluare: 5 din 5 stele5/5Privind inauntru Evaluare: 5 din 5 stele5/5Autopsia unei asa-zise casnicii banale Evaluare: 4 din 5 stele4/5Ticalos la patru ace Evaluare: 5 din 5 stele5/5Viata mincinoasa a adultilor Evaluare: 4 din 5 stele4/5Seful Evaluare: 5 din 5 stele5/5Darul Evaluare: 5 din 5 stele5/5Fizica tristetii Evaluare: 5 din 5 stele5/5Răscoala (Volumul 1 si 2) Evaluare: 5 din 5 stele5/5Omul care voia sa fie fericit Evaluare: 5 din 5 stele5/5Alegerea Evaluare: 4 din 5 stele4/5Ciuleandra Evaluare: 5 din 5 stele5/5Orbi Evaluare: 4 din 5 stele4/5Mister Evaluare: 4 din 5 stele4/5Tot Ce Nu Ti-am Spus Evaluare: 4 din 5 stele4/5Tiganiada Evaluare: 4 din 5 stele4/5Tot albastrul cerului Evaluare: 5 din 5 stele5/5Enigma camerei 622 Evaluare: 5 din 5 stele5/5O noapte furtunoasa Evaluare: 5 din 5 stele5/5Sa nu razi :(( Evaluare: 4 din 5 stele4/5Indecent Evaluare: 5 din 5 stele5/5De mana, pe Camino: nimic nu este ceea ce pare Evaluare: 5 din 5 stele5/5Ajută-mă să nu dispar Evaluare: 4 din 5 stele4/5
Recenzii pentru Usa ferecata
21 evaluări0 recenzii
Previzualizare carte
Usa ferecata - Ruth Ware
Uşa ferecată
Pentru Ian, cu mai multă dragoste decât aș ști să exprim în cuvinte.
3 septembrie 2017
Dragă domnule Wrexham,
Știu că nu mă cunoașteți, dar trebuie să mă ajutați, vă rog, vă rog, vă rog
3 septembrie 2017
Penitenciarul Charnworth
Dragă domnule Wrexham,
Nu mă cunoașteți, dar poate ați citit despre cazul meu în ziare. Motivul pentru care vă scriu este să vă rog să
4 septembrie 2017
Penitenciarul Charnworth
Dragă domnule Wrexham,
Sper că aceasta este forma corectă de a mă adresa dumneavoastră. Este pentru prima oară când îi scriu unui jurist.
În primul rând, trebuie să vă spun că știu că este mai puțin obișnuit. Știu că ar fi trebuit să vă contactez prin intermediul avocatului meu, dar dumnealui
5 septembrie 2017
Dragă domnule Wrexham,
Dumneavoastră aveți copii? Nepoți? Dacă da, aș vrea să apelez la
Dragă domnule Wrexham,
Vă rog, ajutați-mă. Eu nu am omorât pe nimeni.
7 septembrie 2017
Penitenciarul Charnworth
Dragă domnule Wrexham,
Nici nu vă imaginați de câte ori am început să vă scriu pentru ca apoi să rup rezultatul dezastruos, dar mi-am dat seama că nu există o formulă magică pentru asta. Nu știu cum să vă CONVING să ascultați cazul meu. De aceea, mă voi strădui să vă prezint situația cât mai clar cu putință. Nu contează cât timp îmi va lua sau câte foi voi rupe, am de gând să continui și să spun adevărul.
Numele meu este... Și aici mă opresc, fiindcă din nou îmi vine să rup foaia.
Pentru că, dacă vă dezvălui numele meu, veți ști de ce vă scriu. Cazul meu a apărut în toate ziarele, numele meu, în toate titlurile, figura mea chinuită a ținut capul de afiș al primelor pagini, n-a fost articol care să nu insinueze vinovăția mea într-o manieră vecină cu ultrajul. Dacă vă spun cum mă cheamă, am sentimentul oribil că mă veți considera o cauză pierdută și veți arunca scrisoarea mea la coș. Nici nu v-aș învinovăți prea tare, dar, înainte să faceți asta, ascultați-mă, vă rog.
Sunt o tânără de douăzeci și șapte de ani și, după cum probabil v-ați dat seama din adresa mea de mai sus, mă aflu în Penitenciarul pentru femei Charnworth din Scoția. Nu am primit niciodată o scrisoare de la cineva din închisoare, prin urmare nu știu cum arată când ajunge la destinatar, dar cred că ați ghicit care este situația mea actuală încă dinainte să deschideți plicul.
Ceea ce probabil nu știți este că mă aflu aici în arest preventiv.
Și ceea ce n-aveți cum să știți este că sunt nevinovată.
Știu, știu. Toate spun asta. Toate femeile pe care le-am cunoscut aici sunt nevinovate sau cel puțin asta susțin ele. În cazul meu, însă, este adevărat.
Poate că ați ghicit deja ce urmează să vă spun în continuare. Vă scriu ca să vă rog să mă reprezentați ca avocat al apărării la proces.
Îmi dau seama că este o abordare neconvențională, că nu așa se comportă un inculpat față de un avocat. (Într-una dintre ciornele acestei scrisori v-am numit „jurist", din greșeală, fiindcă nu știu nimic în materie de drept, cu atât mai puțin despre sistemul judiciar scoțian. Tot ce știu, inclusiv numele dumneavoastră, am aflat de la femeile cu care sunt închisă.)
Am deja un avocat, domnul Gates, și, din câte înțeleg, el ar trebui să-mi numească un apărător pentru procesul propriu-zis. Dar tot el este cel din cauza căruia am ajuns aici. Nu l-am ales eu, poliția a făcut-o când a început să-mi fie frică și, în final, am avut bunul-simț să tac și să refuz să mai răspund la întrebări până când mi-au găsit un avocat.
Am crezut că va clarifica el totul, că mă va ajuta să-mi susțin cazul. Dar când a venit... nu știu, nu pot să explic prea bine. A înrăutățit și mai mult lucrurile. Nu m-a lăsat să vorbesc. De fiecare dată când încercam să spun ceva, mă întrerupea cu aceeași frază: „clientul meu nu are nimic de declarat, deocamdată", iar asta mă făcea să par și mai vinovată. Cred că dacă aș fi putut să prezint lucrurile corect, nu aș fi ajuns aici. Dar, nu știu de ce, orice spuneam era răstălmăcit și poliția a făcut ca totul să pară atât de grav, de incriminator.
Nu spun că domnul Gates nu a auzit și varianta mea. Sigur că a auzit-o, dar cumva... Of, Doamne, e atât de greu de povestit în scris. Domnul Gates stă de vorbă cu mine, dar nu mă ascultă. Sau, dacă mă ascultă, nu mă crede. De fiecare dată când încerc să-i explic ce s-a întâmplat, și o iau de la început, mă întrerupe cu întrebările lui care mă zăpăcesc, iar povestea mea se încurcă atât de tare, încât îmi vine să țip la el mai taci dracului din gură.
El îmi tot vorbește despre ceea ce am declarat în acea primă noapte oribilă pe care am petrecut-o la secția de poliție, când m-au interogat neîntrerupt și eu le-am spus... Doamne, nici nu mai știu ce le-am spus. Scuze, acum am început să plâng. Scuze... Îmi pare foarte rău că am pătat scrisoarea. Sper că puteți citi printre pete.
Ceea ce am spus eu, ceea ce am declarat atunci, nu am cum să mai schimb. Știu asta. Au înregistrat totul. Și este grav, este foarte grav. Dar totul a mers prost și am impresia că dacă mi s-ar da măcar posibilitatea să explic cuiva, care chiar m-ar asculta, ce s-a întâmplat... Înțelegeți ce vreau să spun?
Oh, Doamne, probabil că nu înțelegeți. În fond, n-ați fost niciodată acolo. N-ați stat niciodată de cealaltă parte a unei mese, atât de obosit, încât să simțiți că vă prăbușiți, atât de speriat, încât să vă vină să vomitați, în timp ce poliția vă pune întrebări peste întrebări până nu mai știți ce spuneți.
Cred că la asta se reduce totul.
Eu sunt bona din cazul Elincourt, domnule Wrexham.
Și nu am omorât-o pe fetița aceea.
Domnule Wrexham, am început să vă scriu aseară, iar când m-am trezit azi-dimineață, și am văzut paginile mototolite, acoperite cu rugămințile mele, primul meu impuls a fost să le rup și să o iau de la capăt, așa cum am mai făcut-o de nenumărate ori până acum. Îmi propusesem să rămân foarte liniștită, calmă și concentrată, să expun totul foarte clar și să vă fac să înțelegeți. Însă am ajuns să plâng și să pătez hârtia cu lacrimi, împotmolindu-mă într-o mare de incriminări.
Dar apoi am recitit ce am scris și mi-am zis: nu. Nu pot s-o iau de la capăt. Trebuie să merg mai departe.
Îmi spun de multă vreme că, dacă aș fi lăsată să-mi limpezesc mintea și să prezint corect varianta mea fără să fiu întreruptă, poate acest dezastru îngrozitor s-ar lămuri.
Și iată că acum o fac. Aceasta este șansa mea, nu?
În Scoția poți fi reținut 140 de zile înainte de proces. Deși e aici o femeie care așteaptă de aproape zece luni. Zece luni! Știți cât înseamnă asta, domnule Wrexham? Poate credeți că da, dar lăsați-mă să vă spun eu. În cazul ei, înseamnă 297 de zile. Nu a putut să-și petreacă Crăciunul cu copiii ei. A ratat toate zilele lor de naștere. A ratat Ziua Mamei, Paștele și prima zi de școală.
297 de zile. Și ei continuă să amâne data procesului.
Domnul Gates spune că la mine nu va dura atât de mult, datorită publicității cazului, dar eu nu înțeleg cum poate fi atât de sigur.
Oricum ar fi, 100 de zile, 140 de zile, 297 de zile... Am timp berechet să vă scriu, domnule Wrexham. Timp berechet să mă gândesc, să-mi amintesc și să încerc să-mi dau seama ce s-a întâmplat cu adevărat. Pentru că nu înțeleg multe, dar un lucru știu sigur: nu am omorât-o pe fetița aceea. Nu. Oricât ar încerca poliția să răstălmăcească faptele și să mă prindă pe picior greșit, asta nu au cum să schimbe.
Nu am omorât-o. Ceea ce înseamnă că altcineva a omorât-o. Și că acel cineva este în libertate.
În timp ce eu putrezesc aici.
Voi încheia acum, pentru că știu că nu mă pot lungi prea mult: sunteți un om ocupat, veți înceta să mai citiți.
Dar trebuie să mă credeți, vă rog. Sunteți singurul care mă poate ajuta.
Vă rog, veniți să mă vedeți, domnule Wrexham. Lăsați-mă să vă explic situația și cum am ajuns să fiu prinsă în acest coșmar. Dacă există cineva care ar putea să-i facă pe jurați să înțeleagă, acela sunteți dumneavoastră.
Am solicitat un permis de vizitator pe numele dumneavoastră. Sau puteți să-mi scrieți, dacă mai aveți întrebări. Eu nu am de gând să plec nicăieri. Ha-ha-ha.
Scuze, n-am vrut să închei cu o glumă. Nu e nimic amuzant, știu bine. Dacă mă vor condamna, mă voi confrunta cu...
Dar nu, nu mă pot gândi la asta. Nu acum. Nu se va întâmpla. Nu voi fi condamnată, pentru că sunt nevinovată. Trebuie doar să-i fac pe toți să înțeleagă acest lucru. Începând cu dumneavoastră.
Vă rog, domnule Wrexham, vă rog, spuneți-mi că mă veți ajuta. Vă rog să-mi răspundeți. Nu vreau să dramatizez, dar simt că dumneavoastră sunteți ultima mea speranță.
Domnul Gates nu mă crede, văd asta în ochii lui.
Dar mă gândesc că dumneavoastră ați putea să o faceți.
12 septembrie 2017
Penitenciarul Charnworth
Dragă domnule Wrexham,
Au trecut trei zile de când v-am scris și, nu vreau să vă mint, am așteptat cu sufletul la gură un răspuns. În fiecare zi când vine poșta, simt că inima începe să-mi bată mai tare, cu un fel de speranță dureroasă, și în fiecare zi (până acum) m-ați dezamăgit.
Scuze. Sună a șantaj emoțional. Nu asta am intenționat. Înțeleg. Sunteți un om ocupat și au trecut doar trei zile de când v-am trimis scrisoarea, dar... Presupun că, pe undeva, am sperat ca publicitatea din jurul cazului meu să-mi fi conferit măcar acel gen de celebritate care să vă determine să alegeți scrisoarea mea dintre toate celelalte pe care sigur le primiți de la clienți, potențiali clienți și nebuni.
Domnule Wrexham, nu vreți să știți ce s-a întâmplat? Eu aș vrea.
Oricum, au trecut trei zile (oare am menționat deja asta?) și... ei bine, încep să mă îngrijorez. Aici nu ai prea multe de făcut, în schimb ai destul timp să te gândești, să te frămânți și să începi să-ți imaginezi catastrofe.
Așa mi-am petrecut eu ultimele trei zile și trei nopți. Îngrijorându-mă că poate nu ați primit scrisoarea. Îngrijorându-mă că poate autoritățile închisorii nu au trimis-o (pot face asta fără să-mi spună? Sincer, nu știu). Îngrijorându-mă că poate n-am explicat eu bine.
Acest ultim gând nu mă lasă să dorm. Pentru că, dacă așa stau lucrurile, atunci vina este a mea.
Intenția mea a fost să fiu scurtă și concisă, dar acum mă gândesc că poate n-ar fi trebuit să mă opresc atât de repede. Poate că ar fi trebuit să vorbesc mai mult despre fapte și să încerc să demonstrez DE CE sunt nevinovată. Pentru că nu puteți să mă credeți doar așa, pe cuvânt... mă gândesc.
Când am ajuns aici, celelalte femei... — presupun că pot să fiu sinceră cu dumneavoastră, domnule Wrexham — mi s-au părut că fac parte dintr-o altă specie. Nu că m-aș crede mai bună decât ele. Dar toate păreau... Păreau să se potrivească în locul ăsta. Chiar și cele speriate, cele care se automutilau, cele care țipau, care se dădeau cu capul de pereții celulei și plângeau noaptea, chiar și fetele abia ieșite de pe băncile școlii. Păreau... nu știu. Păreau să fie acolo unde trebuiau să fie, cu fețele lor palide și supte, cu părul strâns la spate și tatuajele încețoșate. Păreau... ei bine, păreau vinovate.
Dar eu eram altfel.
În primul rând, sunt englezoaică, desigur, și asta nu m-a ajutat. Nu le-am înțeles când s-au enervat și au început să țipe la mine. Nici măcar jumătate din cuvintele pe care le foloseau n-aveam habar ce înseamnă. Și apoi părea să fie evident că eu provin din clasa de mijloc, deși n-aș putea să spun de ce, dar pentru acele femei parcă asta îmi scria pe frunte.
Însă principala problemă era că nu fusesem niciodată la închisoare. Cred că până să ajung aici nici măcar n-am cunoscut pe cineva care să fi fost la închisoare. Erau coduri secrete pe care nu știam să le descifrez și curenți printre care n-aveam cum să navighez. Nu înțelegeam ce se întâmpla când o femeie îi pasa alteia ceva pe coridor și, dintr-odată, gardienii năvăleau țipând. Nu-mi dădeam seama când se apropia o luptă, nu știam cine nu-și lua medicamentele sau care dintre ele deveneau violente după ce efectul drogurilor trecea și începeau să înjure în stânga și-n dreapta. Nu știam pe cine trebuia să evit și cine avea sindrom premenstrual permanent. Nu știam ce să îmbrac sau ce să fac, de ce te puteai alege cu un scuipat sau cu un pumn din partea celorlalte deținute sau ce îi provoca pe gardieni să sară pe tine.
Aveam un accent diferit. Arătam diferit. Simțeam diferit.
Apoi, într-o zi, m-am dus la baie și am văzut o femeie venind spre mine din celălalt capăt. Purta părul pieptănat pe spate, ca toate celelalte, ochii păreau de granit și fața îi era palidă, dură și rigidă. Primul meu gând a fost: „Doamne, pare supărată, cine știe ce-o să-mi facă."
Apoi m-am gândit: „Mai bine să mă duc la cealaltă baie."
După care mi-am dat seama.
Era o oglindă pe peretele din față. Femeia eram eu.
Ar fi trebuit să fiu șocată când mi-am dat seama că, la urma urmei, nu eram diferită, eram doar o altă femeie înghițită de acest sistem nemilos. Dar, cumva, asta m-a ajutat.
Încă nu mă încadrez complet. Sunt încă englezoaica și toate știu de ce mă aflu aici. În închisoare nu sunt bine văzuți cei care le fac rău copiilor, presupun că știți asta. Le-am spus că nu este adevărat, desigur, că n-am făcut lucrul de care sunt acuzată. Dar ele se uită la mine, iar eu știu ce gândesc: „Așa spun toate."
Și știu... știu că și dumneavoastră gândiți la fel. Asta am vrut să spun. Înțeleg că sunteți sceptic. În fond, n-am reușit să conving poliția. Mă aflu aici. Fără cauțiune. Probabil că sunt vinovată.
Dar nu este adevărat.
Am 140 de zile la dispoziție ca să vă conving. Tot ce trebuie să fac este să spun adevărul, nu? Trebuie doar să încep cu începutul și să relatez totul clar și calm, până ajung la final.
Totul a început cu un anunț.
OFERTĂ DE MUNCĂ: Familie numeroasă caută bonă internă cu experiență.
DESPRE NOI: Suntem un cuplu ocupat, cu patru copii, și locuim într-o casă frumoasă (dar îndepărtată!) în Scoția. Mami și tati conduc propriul lor birou de arhitectură.
DESPRE TINE: Căutăm bonă experimentată, obișnuită să lucreze cu copii de toate vârstele, de la bebeluși la adolescenți. Dotată cu simț practic și mult calm, capabilă să se ocupe singură de copii. Cerințe obligatorii: referințe impecabile, certificat de cazier judiciar, certificat de instruire în acordarea primului ajutor și permis de conducere fără antecedente penale.
DESPRE POST: Mami și tati lucrează de acasă în cea mai mare parte a timpului și în această perioadă vei avea un program normal, de la 8 la 17, cu o seară de babysitting pe săptămână și weekenduri libere. Pe cât posibil, ne vom aranja programul astfel încât întotdeauna unul dintre părinți să fie acasă. Totuși, sunt situații când trebuie să lipsim amândoi (foarte rar, pentru cel mult două săptămâni), iar când se întâmplă acest lucru, vei fi in loco parentis.
Oferim un salariu foarte competitiv, de 55.000 de lire sterline pe an (brut, inclusiv bonusuri), mașină la dispoziție și opt săptămâni de vacanță pe an.
Cererile pot fi trimise pe adresa: Sandra și Bill Elincourt, Heartherbrae House, Carn Bridge.
Mi-l amintesc aproape cuvânt cu cuvânt. Culmea este că nici măcar nu căutam un loc de muncă atunci când mi-a apărut între rezultatele Google. Eu căutam... în fine, chiar nu contează ce căutam. Dar era ceva complet diferit. Și, brusc, l-am văzut: ca un dar care mi-a căzut în brațe pe neașteptate și pe care era cât pe ce să nu-l prind.
L-am citit o dată, apoi încă o dată. A doua oară, inima a început să-mi bată mai tare pentru că era perfect. Aproape că era prea frumos.
Când l-am citit a treia oară, mi-a fost și frică să mă uit la termenul limită de depunere a cererilor, convinsă fiind că era deja prea târziu.
Dar termenul se încheia chiar în seara aceea.
Mi s-a părut incredibil. Nu doar salariul (deși, Dumnezeu mi-e martor, era o sumă uluitoare). Nu doar postul, ci norocul că-l găsisem. Tot pachetul. Îmi picase din cer exact la momentul potrivit pentru ca eu să aplic.
Vedeți dumneavoastră, colega mea de apartament era plecată într-o călătorie. Ne cunoscuserăm la creșa Little Nippers din Peckham. Amândouă lucram în camera bebelușilor și râdeam pe seama șefei noastre afurisite și a părinților insistenți și pretențioși, cu căcaturile lor de scutece de pânză și cu preparatele lor făcute acasă...
Scuzați-mă. N-ar trebui să folosesc un astfel de limbaj. Am tăiat, dar cu siguranță puteți citi cuvântul și, cine știe, poate aveți copii, poate chiar le-ați pus scutece Little Plushy Bottoms sau cine știe ce marcă era la modă pe vremea aceea.
Și înțeleg, sincer. Sunt copiii tăi. Nimic nu e prea mult pentru ei. Înțeleg asta. Numai că atunci când tu ești cea care adună scutecele răhățite și pipilite dintr-o zi întreagă și, cu ochii înlăcrimați din cauza amoniacului, le înapoiază părinților la ora la care vin să-și ia copiii... Nu că mă deranjează, înțelegeți? Face parte din fișa postului. Îmi dau seama. Dar putem măcar să ne plângem, nu? Cu toții avem nevoie să ne descărcăm, altfel am exploda de frustrare.
Scuze. Bat câmpii. Poate de aceea domnul Gates încearcă mereu să mă facă să tac. Pentru că, prin ceea ce spun, îmi sap o groapă și în loc să știu când să mă opresc, continui să sap. Probabil că în clipa asta faceți niște legături. Nu par să-i placă prea mult copiii. Recunoaște de bună voie că slujba asta îi creează frustrare. Ce s-ar întâmpla dacă ar fi închisă cu patru copii și fără niciun adult la care să se „descarce"?
Exact asta a făcut și poliția. A strâns toate acele remarci făcute în treacăt... toate acele date needificatoare. Vedeam triumful de pe fețele lor de fiecare dată când îmi scăpa câte una și îi vedeam cum le strângeau ca pe niște firimituri, adăugându-le la grosul argumentelor împotriva mea.
Dar, vedeți, domnule Wrexham, tocmai despre asta e vorba. Aș putea să țes o rețea de minciuni despre cât de perfectă, iubitoare și sfântă sunt eu, dar ar fi doar atât: niște minciuni. Și eu nu sunt aici ca să vă spun minciuni. Vreau să mă credeți. Îmi doresc asta mai mult decât orice pe lume.
Vă spun adevărul. Adevărul gol-goluț. Atâta tot. Fără să-l cosmetizez, fără să-l îndulcesc. Nu pretind că m-am purtat ca un înger. Dar n-am omorât pe nimeni. N-am făcut-o și gata, fir-ar să fie.
Scuze, n-am vrut. Iar am vorbit urât...
Doamne, stric totul. Trebuie să-mi păstrez mintea limpede și să-mi ordonez ideile. Cum zice domnul Gates: ar trebui să mă rezum la fapte.
Bine. Faptele. Anunțul. Anunțul este un fapt, nu?
Anunțul... cu acel salariu uluitor, amețitor, fabulos.
Acesta ar fi trebuit să fie primul meu semnal de alarmă: salariul. Pentru că era absurd de generos. Ar fi fost generos chiar și pentru Londra, chiar și pentru o bonă externă. Dar pentru o bonă internă, care beneficiază de cazare gratuită și toate facturile plătite, inclusiv o mașină, era ridicol.
De fapt, era atât de ridicol, încât m-am întrebat dacă nu cumva era o greșeală de tipar. Sau dacă nu ascundeau ceva: poate vreun copil cu nevoi speciale? Dar n-ar fi menționat asta în anunț?
Cu șase luni mai devreme probabil că m-aș fi oprit, m-aș fi încruntat puțin, apoi aș fi trecut mai departe fără să mă gândesc prea mult. Dar, în primul rând, cu șase luni înainte nici nu m-aș fi uitat la acea pagină web. Cu șase luni înainte aveam o colegă de apartament, o slujbă care îmi plăcea și chiar perspective de promovare. Cu șase luni înainte eram foarte bine. Dar atunci... ei bine, lucrurile se schimbaseră puțin.
Prietena mea, fata pe care am menționat-o mai devreme și cu care lucram la Little Nippers, plecase într-o călătorie în urmă cu câteva luni. Când mi-a spus, nu mi s-a părut un capăt de lume. Sinceră să fiu, mi se părea destul de enervantă: avea obiceiul să încarce mașina de spălat vase, dar nu o pornea, asculta mereu muzică europop, pe care o auzeam prin peretele dormitorului când voiam să dorm. În fine, știam că îmi va fi dor de ea, dar nu mi-am dat seama cât de mult.
Își lăsase lucrurile în cameră și conveniserăm ca ea să plătească jumătate din chirie, iar eu să-i păstrez camera. Mi s-a părut o afacere bună. Înainte să o cunosc, avusesem un șir de colege de apartament groaznice și n-aveam chef să postez din nou pe Facebook și să încerc să îndepărtez toți ciudații prin SMS și e-mail; mi se părea cumva ca o ancoră, o garanție că se va întoarce.
Dar după ce mi-a mai trecut din euforia libertății, iar faptul că aveam la dispoziție tot apartamentul și puteam să mă uit la orice voiam la televizorul comun din sufragerie n-a mai fost o noutate, mi-am dat seama că mă simțeam singură. Mi-era dor de felul în care îmi spunea „e ora să bem un vin, draga mea!", când ne întorceam împreună de la muncă. Mi-era dor să-i împărtășesc nemulțumirile mele în privința lui Val, proprietara creșei Little Nippers, și să-i povestesc despre cei mai nesuferiți dintre părinți. Când am solicitat o promovare și nu am primit-o, m-am dus singură la pub să-mi înec amarul și am ajuns să plâng cu berea în mână, gândindu-mă că, dacă ea n-ar fi plecat, ar fi fost altfel. Am fi putut să râdem împreună pe tema asta; la serviciu ar fi maimuțărit-o pe Val pe la spate și ar fi izbucnit într-un râs nebun când Val s-ar fi întors, cât pe ce să o prindă.
Eu nu prea știu să pierd, domnule Wrexham, asta e problema. Examene. Iubiți. Locuri de muncă. Orice fel de test. Întotdeauna tind să țintesc jos, ca să mă scutesc de suferință. Sau, când vine vorba de iubiți, prefer să nu țintesc deloc, decât să risc să fiu respinsă. De aceea până la urmă nu m-am dus la facultate. Aveam medii de intrare, dar nu suportam ideea de a fi respinsă, gândul că cineva mi-ar citi cererea cu un zâmbet disprețuitor. „Cine se crede și asta?"
Mai bine să iei note perfecte la un examen ușor, decât să pici la unul greu, acesta era mottoul meu. Întotdeauna am știut asta despre mine. Dar ce n-am știut până să plece colega mea de apartament a fost că nu mă prea pricep să fiu singură. Și cred că asta, mai mult decât orice, m-a împins să ies din zona de confort și m-a făcut să citesc acel anunț până la sfârșit ținându-mi respirația și imaginându-mi ce ar putea fi la celălalt capăt.
Poliția a făcut mult caz de salariu când m-au interogat prima oară. Dar adevărul este că nu banii au fost motivul pentru care am aplicat. Și nici n-a fost vorba de colega mea de apartament, deși, nu pot nega: dacă ea n-ar fi plecat, nu s-ar fi întâmplat nimic. Nu, adevăratul motiv... Ei bine, probabil că știți deja adevăratul motiv. La urma urmei, a apărut în toate ziarele.
Am sunat la Little Nippers și le-am spus că sunt bolnavă, și mi-am petrecut toată ziua alcătuindu-mi CV-ul și adunând toate lucrurile de care știam că voi avea nevoie pentru a-i convinge pe soții Elincourt că eram persoana pe care o căutau. Certificat de cazier judiciar — bifat. Certificat de instruire pentru acordarea primului ajutor — bifat. Referințe impecabile — bifat, bifat, bifat.
Singura problemă era permisul de conducere auto. Dar deocamdată l-am lăsat deoparte. Puteam să mă ocup de el mai târziu, dacă ajungeam până acolo. Pentru moment, nu mă gândeam la ce va fi după interviu.
În scrisoarea de intenție am adăugat o notă în care îi rugam pe soții Elincourt să nu ceară referințe despre mine la Little Nippers (le-am spus că nu vreau ca actualii mei angajatori să afle că îmi căutam un alt loc de muncă, ceea ce era adevărat), apoi am trimis totul prin e-mail la adresa indicată, mi-am ținut respirația și am așteptat.
Făcusem tot ce ținea de mine pentru a obține un interviu față în față. Altceva nu mai puteam să fac.
Zilele care au urmat au trecut foarte greu, domnule Wrexham. Nu la fel de greu ca timpul pe care l-am petrecut aici, dar destul de greu. Pentru că, Doamne!, îmi doream atât de mult acel interviu! Abia acum începeam să-mi dau seama cât de mult. Cu fiecare zi care trecea, speranțele mi se micșorau și a trebuit să mă lupt cu impulsul de a-i contacta din nou și de a-i ruga să-mi răspundă. Singurul lucru care m-a împiedicat s-o fac a fost faptul că știam că aș părea prea disperată, iar asta nu mă ajuta deloc în caz că încă nu se hotărâseră.
Dar șase zile mai târziu, răspunsul mi-a venit prin e-mail.
Către: [email protected]
De la: [email protected]
Subiect: Postul de bonă
Elincourt. Numele acesta, doar el singur, a făcut să mi se agite stomacul ca rufele într-o mașină de spălat. Degetele îmi tremurau atât de tare, încât aproape că nu am putut să deschid mesajul și inima îmi bătea în piept ca un ciocan. Cu siguranță că nu obișnuiau să le răspundă candidaților respinși. Fără îndoială că un e-mail însemna că...
L-am deschis.
Bună, Rowan!
Îți mulțumim foarte mult pentru cererea ta și ne cerem scuze că a durat atât de mult ca să-ți răspundem. Trebuie să recunosc că am fost puțin surprinși de volumul mare de cereri. CV-ul tău ne-a impresionat mult și ne-ar plăcea să te invităm la un interviu. Casa noastră este destul de departe, așa că nu ne deranjează să-ți plătim biletul de tren și putem să-ți oferim o cameră să rămâi peste noapte la noi, deoarece nu vei putea să faci drumul dus-întors până la Londra în aceeași zi.
Totuși, trebuie să te avertizăm asupra unui lucru de la bun început, în caz că îți afectează entuziasmul față de acest post.
De când am cumpărat Heatherbrae, am aflat că circulă numeroase superstiții legate de istoria casei. Este o clădire veche, unde, cum e și firesc, au avut loc numeroase decese și tragedii în trecut, dar, nu știu din ce motiv, acestea au dat naștere unor legende locale despre fantome care bântuie etc. Din păcate, acest lucru le-a tulburat într-atât pe unele dintre ultimele noastre bone, încât în decurs de 14 luni au demisionat patru.
După cum îți poți imagina, acest lucru i-a perturbat foarte mult pe copii, ca să nu mai spun că pe mine și soțul meu ne-a pus într-o situație extrem de delicată pe plan profesional.
Din acest motiv am vrut să fim foarte sinceri cu privire la situația noastră dificilă și oferim un salariu generos în speranța că vom atrage pe cineva care să se angajeze cu adevărat să rămână cu familia noastră pe termen lung, cel puțin un an.
Dacă nu crezi că ești persoana pe care o căutăm sau dacă te îngrijorează cumva istoria casei, te rugăm să ne spui acum, deoarece nu dorim să le creăm și alte neplăceri copiilor. Acestea fiind spuse, salariul va cuprinde o alocație lunară de bază, la care se adaugă un bonus generos la sfârșitul unui an de contract.
Dacă ești în continuare interesată să vii la interviu, te rog să-mi scrii și să-mi spui când ești disponibilă săptămâna