Симонија
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7a/DvinfernoPopeNicholasIII_m.jpg/250px-DvinfernoPopeNicholasIII_m.jpg)
Симонија је израз који означава куповање дужности у некој служби (пре свега црквеној) за новац. Назван је по Симону Магу,[1] који је описан у Делима апостолским да је понудио двојици Исусових ученика исплату у замену за то што су га овластили да пренесе моћ Светог Духа свакоме на кога би положио своје руке. Термин се проширује и на друге облике трговине за новац „духовним стварима“.[2][3]
Етимологија
[уреди | уреди извор]Назив „симонија“ долази од имена новозаветног лика Симона Врача, који је од апостола тражио да му дају своје моћи, за које је био спреман и платити (Дела а. 8,18-19).
Историја
[уреди | уреди извор]Појава симоније посебно је била раширена у средњем веку на Западу, где су се световни владари и властелини према црквеним службама односили као према управним положајима под њиховом влашћу, један о примера такве злоупотребе је и Александар VI. Такве су поступке у Католичкој цркви осудиле многе папе, међу којима су се истакли Гргур Велики у 6. веку и Иноћентије XI у 16. веку.
Ипак, симонија је нанела велике штете Католичкој цркви а снажно ју је критиковао Мартин Лутер у својих 95 теза из 1517. године. Данас је све што би се могло повезати са симонијом, као што је продавање црквених служби, благослова и сл. најстроже забрањено канонима цркве.
Порекло
[уреди | уреди извор]Куповина или продаја црквених канцеларија осуђивана је од петог века, али је тек у шестом веку повезана са ликом Симона Мага у Делима апостолским.[4] Узрочник за стварање ове асоцијације био је папа Гргур I, који је такве размене означио као „симонијску јерес“.[5]
Симонија у средњем веку
[уреди | уреди извор]Иако се сматра озбиљним прекршајем канонског права, сматра се да је симонија постала широко распрострањена у католичкој цркви током 9. и 10. века.[6] У једанаестом веку, то је било у фокусу велике дебате.[7] Централно у овој расправи била је валидност симонијалских наредби: то јест, да ли је свештенослужитељ који је своју службу стекао путем симоније био ваљано рукоположен.[8]
У Corpus Juris Canonici, Decretum[9] и Декретима Грегора IX[10] расправља се о овој теми. Преступник, било да је simoniacus (извршилац симонијачке трансакције) или simoniace promotus (корисник симонијачке трансакције), био је подлежан лишавању од својих бенефиција и одрицању од реда ако је световни свештеник, или затварању у строжији манастир ако је редовни свештеник. Сматра се да није направљена никаква разлика између продаје тренутног и повратног интереса. Невини simoniace promotus је, осим диспензације, био подложан истим казнама као да је крив.[11]
Године 1494., члан кармелићанског реда, Адам из Ђенове, пронађен је убијен у свом кревету са двадесет рана након што је проповедао против практиковања симоније.[12]
-
Игуман практикује симонију (Француска, 12. век)
-
Ђироламо и кардинал Марко Корнер подучавају Марка, опата од Караре, Тицијана, око 1520.
У књижевности
[уреди | уреди извор]У 14. веку Данте Алигијери је описао кажњавање многих „свештеника, папа и кардинала“ у паклу због похлепе или шкртости.[13] Такође је критиковао поједине папе и друге симонијаке.[14]
Римокатоличка црква
[уреди | уреди извор]Симонија је и даље забрањена у римокатоличком канонском праву. У Кодексу канонског права, Канон 149.3 напомиње да је „Обезбеђивање службе направљене као резултат симоније неважеће по самом закону.“[15]
Енглеска црква
[уреди | уреди извор]Енглеска црква се борила са том праксом након одвајања од Рима. За потребе енглеског права, Вилијам Блекстон дефинише симонију као „добивање наређења или дозволе за проповедање новцем или коруптивним поступцима“[16] или, уже, „корумпирано представљање било кога пред црквени бенефицијумом за дар или награду“.[17] Док је енглески закон признавао симонију као прекршај,[18] третирао ју је само као црквену ствар, а не као злочин, за који би казна била одузимање службе или било које предности од прекршаја и прекид сваког покровитељског односа са особом која је доделила службу. Едвард VI и Елизабета I су прогласили статуте против симоније, у потоњем случају кроз Симонијски закон из 1588. Случајеви бискупа Светог Давида Томаса Вотсона 1699.[19] и декана Јорка Вилијама Кокберна 1841. били су посебно значајни.[20]
Према Закону о бенефицијумима из 1892. године, особа која је крива за симонију је крива за прекршај за који се може покренути поступак према Закону о дисциплини свештенства из 1892. Недужни службеник није угрожен, као што би могао бити по канонском праву. Симонија се може починити на три начина – у унапређењу у реда, у представљању бенефицијума и у одустајању од бенефицијума. Уобичајено право (са којим је инкорпорирано канонско право, уколико није у супротности са уобичајеним или статутарним правом или прерогативом круне) статутом је знатно измењено. Тамо где се ниједан статут не примењује на случај, доктрине канонског права могу и даље бити од значаја.[11]
Према подацима из 2011. године, симонија остаје прекршај.[21] Незаконито додељена функција може бити проглашена неважећом од стране круне, а прекршиоцу може бити онемогућено подношење будућих захтева, као и новчана казна до 1000 фунти.[22] Од свештенства се више не тражи да дају изјаву о симонији приликом хиротоније, али ће се прекршаји сада највероватније решавати у складу са Дисциплинском мерама свештенства 2003,[23] р.8.Halsbury 2002, 1359
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ The Reader's Encyclopedia (1965), New York: Thomas Y. Crowell Company, vol.2, p.932, "Simon."
- ^ Smith 1880.
- ^ Halsbury 2002, 832.
- ^ Acts of the Apostles 8:9–24
- ^ Rosé, Isabelle (2017). Simon le Magicien hérésiaque ? (на језику: енглески). Presses universitaires de Rennes. ISBN 978-2-7535-5904-2.
- ^ Merriam-Webster's Encyclopedia of World Religions, edited by Wendy Doniger, 1999
- ^ Reuter, Timothy (2001-01-01). „Gifts And Simony”. Medieval Transformations: Texts, Power, and Gifts in Context (на језику: енглески): 157—168. ISBN 9789004476400. doi:10.1163/9789004476400_011.
- ^ West, Charles (2022). „The Simony Crisis of the Eleventh Century and the 'Letter of Guido'”. The Journal of Ecclesiastical History (на језику: енглески). 73 (2): 229—253. ISSN 0022-0469. doi:10.1017/S0022046921000063.
- ^ Chisholm 1911, стр. 133 cites Pt. ii. cause i. quest. 3
- ^ Chisholm 1911, стр. 133 cites Bk. v. tit. 3.
- ^ а б Chisholm 1911, стр. 133.
- ^ Burckhardt, Jacob (1878). The Civilization of the Renaissance in Italy. University of Toronto - Robarts Library: Vienna Phaidon Press. стр. 60. Приступљено 28. 2. 2019.
- ^ Inferno, Canto VII, line 47, Mandelbaum translation.
- ^ Inferno, Canto XIX, lines 2–6, Mandelbaum translation
- ^ „Code of Canon Law - Title IX - Ecclesiastical Offices (Cann. 145-196)”. www.vatican.va. Приступљено 2022-04-26.
- ^ Blackstone, William (1765). Commentaries on the Laws of England vol I. Oxford: Clarendon Press. стр. 376—7.
- ^ Blackstone, William (1769). Commentaries on the Laws of England vol IV. Oxford: Clarendon Press. стр. 62.
- ^ 3 Coke's Institutes 153–156
- ^ Handley 2004.
- ^ The Times, 10 April 1841, p. 6 col.b, reprinted from the Cambridge Advertiser
- ^ Halsbury 2002, 832 & 1359
- ^ Simony Act 1588, s.4
- ^ 2003 No.3
Литература
[уреди | уреди извор]- Handley, S. (2004). „Watson, Thomas (1637–1717)”. Oxford Dictionary of National Biography (online изд.). Oxford University Press. doi:10.1093/ref:odnb/28868. (Subscription or UK public library membership required.)
- Clashfern, Lord Mackay of, ур. (2002), Halsbury's Laws of England, 14 (4th изд.) "Ecclesiastical Law", 832 'Penalties and disability on simony'; 1359 'Simony' (see also current updates)
- Smith, W. (1880). „Simony”. A Dictionary of Christian Antiquities: Being a Continuation of the 'Dictionary of the Bible'. J.B. Burr Pub. Co.
- јавном власништву: Chisholm, Hugh, ур. (1911). „Simony”. Encyclopædia Britannica (на језику: енглески). 25 (11 изд.). Cambridge University Press. стр. 133—134. Овај чланак укључује текст из публикације која је сада у
- Anderson, C. C. (2016). „Reforming Priests and the Diverse Rhetorics of Ordination and Office from 1123–1418”. Ур.: Peters, G.; Anderson, C. C. A Companion to Priesthood and Holy Orders in the Middle Ages. Brill's Companions to the Christian Tradition. 62. Leiden: Brill. стр. 281—305. ISBN 978-90-04-30586-1.
- Benson, R. L. (1968). The Bishop-elect: A Study in Medieval Ecclesiastical Office. Princeton: Princeton University Press. OCLC 462721312.
- Bettenson, H., ур. (1973). Documents of the Christian Church (repr. изд.). Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19501-293-4.
- Blumenthal, Uta-Renate (1991). The Investiture Controversy: Church and Monarchy from the Ninth to the Twelfth Century
. Philadelphia: University of Pennsylvania Press. ISBN 978-0-8122-0016-4. ProQuest 2130888007.
- Cantor, N. F. (1958). Church, Kingship, and Lay Investiture in England: 1089-1135. Princeton: Princeton University Press. OCLC 459662873.
- Ehler, S. Z.; Morrall, J. B. (1967). Church and State Through the Centuries: A Collection of Historic Documents with Commentaries. New York: Biblo & Tannen. OCLC 1073236.
- Fliche, A. (1946). La Réforme Grégorienne et la Reconquête Chrétienne, 1057-1123 (на језику: француски). Paris: Bloud & Gay. OCLC 222652.
- Fuhrmann, H. (1986). Germany in the High Middle Ages: C.1050-1200. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-31980-5.
- Hicks, S. B. (1973). „The Investiture Controversy of the Middle Ages, 1075-1122: Agreement and Disagreement Among Historians”. Journal of Church and State. 15: 5—20. OCLC 60673268. doi:10.1093/jcs/15.1.5.
- Hoffmann, H. (1959). „Ivo von Chartres und die Losung des Investiturproblems”. Deutsches Archiv für Erforschung des Mittelalters (на језику: немачки). 15: 393—440. OCLC 633203688.
- Huffman, J. P. (2000). The Social Politics of Medieval Diplomacy: Anglo-German Relations, 1066-1307. Ann Arbor: University of Michigan Press. ISBN 978-0-47202-418-6.
- Jordan, W. C. (2003). Europe in the High Middle Ages
. New York City: Viking Press. ISBN 978-0-14-016664-4.
- McCarthy, T. J. H., ур. (2013). Chronicles of the Investiture Contest: Frutolf of Michelsberg and his Continuators. Manchester: Manchester University Press. ISBN 978-1-52611-286-6.
- Melve, L. (2007). Inventing the Public Sphere: The Public Debate during the Investiture Contest, c. 1030–1122. I. Leiden: Brill. ISBN 978-9-04742-275-4.
- Mesquita, B. B. de (2002). Predicting Politics. Columbus, OH: Ohio State University Press. ISBN 978-0-8142-0898-4.
- Morris, C. (1989). The Papal Monarchy: The Western Church from 1050 to 1250. Oxford: Clarendon Press. ISBN 978-0-19826-907-6.
- Morrison, K. F. (1969). Tradition and Authority in the Western Church, 300-1140. Princeton: Princeton University Press. OCLC 807367240.
- O'Malley, J. W. (2011). A History of the Popes: From Peter to the Present. London: Rowman & Littlefield. ISBN 978-1-58051-228-2.
- Robinson, I. S. (1990). The Papacy, 1073-1198: Continuity and Innovation. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-52131-922-5.
- Robinson, I. S. (2004). „The Papacy, 1122-1198”. Ур.: McKitterick, R.; Fouracre, P.; Luscombe, D.; Reuter, T.; Abulafia, D.; Riley-Smith, J.; Allmand, C. T.; Jones, M. The New Cambridge Medieval History. IV, C.1024-c.1198, Part 2. Cambridge: Cambridge University Press. стр. 317—383. ISBN 978-0-52141-411-1.
- Robert, Ulysse (1979). Bullaire du Pape Calixte II (на језику: латински). Georg Olms Verlag. ISBN 978-3-487-41092-0.
- Stroll, M. (1991). Symbols As Power: The Papacy Following the Investiture Contest. Leiden: Brill. ISBN 978-9-00409-374-4.
- Stroll, Mary (2004). Callixtus II (1119-1124): A Pope Born to Rule
. Leiden: Brill Publishers. ISBN 978-90-04-13987-9.
- Tellenbach, Gerd (1993). The Church in Western Europe from the Tenth to the Early Twelfth Century (на језику: енглески). Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-43711-0.
- Walter, C. (1993). Prayer and Power in Byzantine and Papal Imagery. Aldershot: Variorum. ISBN 978-0-86078-363-3.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]Macdonell, George Paul (1885). „Ayliffe, John”. Ур.: Stephen, Leslie. Речник националне биографије. 2. London: Smith, Elder & Co. стр. 279—281.
Weber, N.A. (1912). „Simony”. Catholic Encyclopedia. 14.
- Thomas Aquinas. „Summa Theologica: Simony (Secunda Secundae Partis, Q. 100)”. New Advent. Приступљено 21. 6. 2020.