Конфлікт щодо суверенітету Фолклендських островів
Аргентина та Велика Британія оспорюють суверенітет Фолклендських, або Мальвінських (ісп. Islas Malvinas) островів. Претензії Британії на суверенітет сягають 1690 року, коли вони здійснили першу зареєстровану висадку на острови, і Сполучене Королівство зберігає де-факто суверенітет над архіпелагом майже безперервно з 1833 року. Аргентина довгий час приховувала це підтвердження, контролюючи острови протягом Кілька років до 1833 року. Суперечка загострилася в 1982 році, коли Аргентина вторглася на острови, що прискорило Фолклендську війну.
Квітень 1764 — лютий 1767 | ![]() |
Січень 1765 — липень 1770 | ![]() |
Лютий 1767 — лютий 1811 | ![]() |
Вересень 1771 — травень 1774 | ![]() |
Лютий 1811 — серпень 1829 | ніхто |
Серпень 1829 — грудень 1831 | ![]() |
Грудень 1831 — січень 1832 | ![]() |
Січень—грудень 1832 | ніхто |
Грудень 1832 — січень 1833 | ![]() |
Січень—серпень 1833 | ![]() |
Серпень 1833 — січень 1834 | ніхто |
Січень 1834 — квітень 1982 | ![]() |
Квітень—червень 1982 | ![]() |
Червень 1982 — нині | ![]() |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/54/Louis-Antoine_de_Bougainville_portrait.jpg/220px-Louis-Antoine_de_Bougainville_portrait.jpg)
Франція була першою країною, яка заснувала постійне поселення на Фолклендських островах, заснувавши в 1764 році французький дослідник Луї Антуан де Бугенвіль Порт-Сен-Луїс на Східному Фолкленді[1] Французька колонія складалася з невеликого форту та кількох поселень із населенням близько 250 осіб. Острови були названі на честь бретонського порту Сен-Мало як Малуїнські острови, що залишається французькою назвою для островів. У 1766 році Франція погодилася залишити острови Іспанії, а Іспанія відшкодувала де Бугенвілю та компанії Сен-Мало вартість поселення.[2][3] Франція наполягла на тому, щоб Іспанія зберегла колонію в Порт-Луї, щоб не дати Великій Британії претендувати на право власності на острови, і Іспанія погодилася.[4]
У 1493 році папа Олександр VI видав папську буллу Inter caetera, яка поділяла Новий Світ між Іспанією та Португалією. Наступного року Тордесільяський договір між цими країнами погодив, що лінія розділу між ними повинна проходити в 370 льє на захід від островів Кабо-Верде. Фолклендські острови лежать на західній (іспанській) стороні цієї лінії.
Іспанія заявила, що Фолклендські острови перебувають під контролем положень Утрехтського договору 1713 року, який встановив межі Іспанської імперії в Америці. Однак договір лише обіцяв відновити території в Америці, які утримувалися до війни за іспанську спадщину. Фолклендські острови не були утримані в той час і не згадувалися в договорі. Коли Іспанія відкрила британські та французькі колонії на островах, між претендентами спалахнув дипломатичний конфлікт. У 1766 році Іспанія та Франція, які на той час були союзниками, домовилися, що Франція передасть Порт-Сент-Луїс, а Іспанія погасить вартість врегулювання. Франція наполягала на тому, щоб Іспанія зберегла колонію в Порт-Луї і таким чином не дозволила Великій Британії претендувати на право власності на острови, і Іспанія погодилася.[4] Відносини Іспанії та Великої Британії на той час були непрості, і відповідної домовленості досягнуто не було.[3]
Іспанці захопили Порт-Сент-Луїс і в 1767 році перейменували його в Пуерто-Соледад. 10 червня 1770 року іспанська експедиція вигнала британську колонію в Порт-Егмонті, і Іспанія взяла де-факто контроль над островами. Іспанія та Велика Британія були близькі до війни через це питання, але замість цього 22 січня 1771 року уклали договір, який дозволяв британцям повернутися до Порт-Егмонта, не відмовляючись від претензій на суверенітет.[5] Британці повернулися в 1771 році, але пішли з островів в 1774 році, залишивши прапор і меморіальну дошку, що символізували їхню претензію на право власності, і залишивши Іспанію під фактичним контролем.[6]
З 1774 по 1811 рік острови були частиною віце-королівства Рівер Плейт. У той період було призначено 18 губернаторів, які керували островами. У 1777 році губернатор Рамон де Карасса отримав наказ знищити останки в Порт-Егмонті. Британську табличку зняли та відправили до Буенос-Айреса.[4]
Іспанські війська залишалися в Порт-Луї, відомому тоді як Порт-Соледад, до 1811[7], коли губернатор Пабло Гільєн Мартінес був відкликаний назад до Монтевідео, коли революційні сили поширювалися континентом. Він залишив після себе меморіальну дошку, яка стверджувала про суверенітет Іспанії.[3][8]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/07/John_Byron-Joshua_Reynolds-1759.jpg/220px-John_Byron-Joshua_Reynolds-1759.jpg)
Британці вперше висадилися на Фолклендських островах у 1690 році, коли капітан Джон Стронг проплив через Фолклендський залив, назвавши цей протоку на честь Ентоні Кері, 5-го віконта Фолклендського, першого лорда Адміралтейства того часу. Британці дуже хотіли заселити острови, оскільки вони могли стати стратегічною військово-морською базою для проходу навколо мису Горн.[9] У 1765 році капітан Джон Байрон висадився на острові Сондерс. Потім він досліджував узбережжя інших островів і заявив, що архіпелаг належить Британії. Наступного року капітан Джон Макбрайд повернувся на острів Сондерс і побудував форт під назвою Порт-Егмонт. Британці пізніше[10] відкрив французьку колонію в Порт-Сен-Луї (заснована 1764), поклавши початок першій суперечці про суверенітет.[3]
У 1770 році іспанська військова експедиція була відправлена на острови після того, як влада в Буенос-Айресі дізналася про британську колонію.[11] Зіткнувшись із більшою силою, британці були вигнані з Порт-Егмонта. Колонія була відновлена через рік після британських погроз війни за острови ;[3] Однак у 1774 році економічний тиск, який призвів до війни за незалежність США, змусив Велику Британію вийти з Фолклендів разом із багатьма іншими заморськими поселеннями.[12] Вони залишили табличку, яка стверджувала британський суверенітет над островами.[6] Хоча на островах не було британської адміністрації, британські та американські морські промисли регулярно використовували їх для полювання на тюленів, також брали прісну воду, а також дику худобу, свиней і навіть пінгвінів для провіанту. Китобої також використовували острови, щоб сховатися від негоди Південної Атлантики та отримати свіжі запаси.
Уряд Сполучених провінцій Рівер Плейт спробував контролювати острови через торгівлю, надавши Хорхе Пачеко права на риболовлю та полювання в 1824 році. Партнер Пачеко Луїс Верне заснував фортецю на островах у 1826 році та молоду колонію в 1828 році. Він також відвідував британське консульство в 1826, 1828 і 1829 роках, шукаючи схвалення свого підприємства та британського захисту для свого поселення в разі їхнього повернення на острови.[10][13][14] Отримавши запевнення від британського тимчасового повіреного у справах сера Вудбайна Періша, Верне надавав британцям регулярні звіти про хід свого підприємства. Він висловив бажання, щоб у разі повернення англійців на острови британський уряд узяв його поселення під свій захист; Періш належним чином передав це бажання до Лондона.[10] У 1829 році він запросив військово-морський корабель у Сполучених провінціях для захисту своєї колонії, але, оскільки його не було, його призначили військовим і цивільним командувачем, що викликало протести британців.[15][16] Спроби регулювати рибальство та промисел тюленів призвели до конфлікту зі Сполученими Штатами та рейду корабля «Лексінгтон» 1831 року[17] Оскільки в колонії панував безлад, майор Естебан Местів'є отримав завдання створити виправну колонію, але був убитий під час заколоту незабаром після прибуття в 1832 році[18] Протести проти призначення Местів'є не отримали відповіді, тому британці відправили морську ескадру, щоб відновити британське правління.[19]
Після того, як уряд Сполучених провінцій Рівер-Плейт призначив Верне губернатором у 1829 році, Періш протестував у Буенос-Айресі, який просто визнав протест. Британія знову протестувала, коли Верне оголосив про свій намір використовувати виключні права на вилов риби та тюленів на островах. (Подібні протести були отримані від американського представника, який протестував проти обмеження встановлених прав і заявив, що Сполучені Штати не визнають юрисдикцію Сполучених Провінцій над островами.)[20] Протягом цього періоду Верне продовжував надавати регулярні звіти Перішу.[10]
Рейд USS Lexington у грудні 1831 року в поєднанні з заявами Сполучених провінцій про суверенітет стали поштовхом для британців встановити військову присутність на островах.
![A sketch believed to be HMS Clio](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/f/fe/HMS_Clio_c1812.jpg)
2 січня 1833 року капітан Джеймс Онслоу з бригу-шлюпа HMS Кліо прибув до іспанського поселення в Порт-Луї, щоб вимагати заміни аргентинського прапора на британський і щоб аргентинська адміністрація залишила острови. Тоді як аргентинський підполковник. Хосе Марія Пінедо, командир аргентинської шхуни Саранді, хотів чинити опір[21] його чисельна невигідність була очевидною, особливо тому, що велика частина його екіпажу складалася з британських найманців, які не бажали воювати зі своїми співвітчизниками.[21] Така ситуація не була чимось незвичайним у нових незалежних державах Латинської Америки, де сухопутні війська були сильними, але флоти часто були досить неукомплектовані. Він словесно протестував[22] але пішов без бою 5 січня. Відтоді острови перебували під владою Великої Британії, за винятком Фолклендської війни.
Після повернення в 1833 році британці не намагалися розвивати острови як колонію. Спочатку плани базувалися на тому, що поселенці залишатимуться в Порт-Луї за підтримки щорічного візиту військового корабля. Заступник Верне, Метью Брісбен, повернувся в березні 1833 року на борту морського корабля «Рапід» під час візиту HMS «Бігль».[23] Він взяв на себе відповідальність за врегулювання, і його заохочували сприяти діловим інтересам Верне за умови, що він не намагатиметься закріпити владу аргентинського уряду.[21][24] Аргентинці стверджували, що населення Пуерто-Луїса було вигнано після повернення британців[25][26][27], але історичні записи показують, що лише чотири члени поселення вирішили залишити.[28][29]
Після вбивств гаучо в серпні 1833 року Фолклендські острови стали військовим форпостом із кількома мешканцями колонії Верне. Перший британський резидент, лейтенант Сміт, був заснований у 1834 році, і під його керівництвом та ініціативою поселення відновилося та почало процвітати. Командир лейтенанта Сміта не був у захваті від офіцерів Королівського флоту, які займалися заохоченням комерції, і дорікнув Сміту. Сміт пішов у відставку, і наступні жителі дозволили поселенню застоятися.
У 1841 році генерал Росас запропонував відмовитися від будь-яких територіальних претензій Аргентини в обмін на списання боргів банку Barings у лондонському Сіті. Британський уряд вирішив проігнорувати цю пропозицію.[30]
У Британії Закон про реформи 1832 року розширив право голосу на більшу кількість британських громадян, у тому числі на представників вільного купецького класу, які бачили економічні можливості у відкритті ринків у Південній Америці. Британська торгова рада розглядала створення нових колоній і торгівлю з ними як спосіб розширення робочих місць у промисловості. Міністерство закордонних справ і колоній погодилися прийняти Фолкленди як одну з цих колоній, хоча б для того, щоб запобігти колонізації іншими. У травні 1840 року на Фолклендських островах була заснована постійна колонія. Британська колоніальна адміністрація була створена в 1842 році. Це було розширено в 1908 році, коли на додаток до Південної Джорджії, заявленої в 1775 році, і Південних Шетландських островів, заявлених в 1820 році, Велика Британія в односторонньому порядку проголосила суверенітет над більшою частиною антарктичної території на південь від Фолклендів, включаючи Південні Сандвічеві острови, Південні Оркнейські острови. Острови та Землю Грема, об'єднавши їх у залежні території Фолклендських островів.
У 1850 році між Великою Британією та Аргентиною було підписано Арансько-Південний договір, також відомий як Конвенція про врегулювання. Кілька авторів з обох сторін суперечки стверджували, що Аргентина мовчазно відмовилася від своїх вимог, не згадавши про це та припинивши протестувати проти Фолклендів. У період з грудня 1849 по 1941 рік Фолклендські острови не згадувалися в посланнях президента до Конгресу.
Після введення Системи договорів про Антарктику в 1959 році залежність Фолклендських островів була скорочена до Південної Георгії та Південних Сандвічевих островів. Територія на південь від 60-ї паралелі була сформована в нову залежність, Британську антарктичну територію, яка перекриває претензії Аргентини (Аргентинська Антарктида) і Чилі (провінція Антарктика Чилена).
У 1976 році британський уряд замовив дослідження щодо майбутнього Фолклендських островів, яке розглядало здатність островів підтримувати себе та потенціал для економічного розвитку. Керував дослідженням лорд Шеклтон, син дослідника Антарктики Ернеста Шеклтона. Аргентина люто відреагувала на дослідження і відмовила лорду Шеклтону в дозволі на поїздку на острови з Аргентини, що змусило британців надіслати корабель Королівського флоту, щоб доставити його на острови. У відповідь Аргентина розірвала дипломатичні відносини з Великою Британією. Пізніше аргентинське військово-морське судно обстріляло корабель, на борту якого перебував Шеклтон, коли той відвідував могилу свого батька в Південній Джорджії.
У доповіді Шеклтона було виявлено, що всупереч поширеній думці, Фолклендські острови фактично виробляли надлишок завдяки своїй економічній діяльності та не залежали від британської допомоги, щоб вижити. Однак у доповіді наголошується на необхідності політичного врегулювання для досягнення подальшого економічного зростання, зокрема завдяки експлуатації будь-яких природних ресурсів у воді навколо островів.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9b/FalklandIslands1794.jpg/200px-FalklandIslands1794.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d5/Jewett_.Col.D.contemporary.jpeg/220px-Jewett_.Col.D.contemporary.jpeg)
Аргентина проголосила свою незалежність від Іспанії в 1816 році, хоча тоді це не було визнано жодною з великих держав. Велика Британія неофіційно визнала незалежність Аргентини 15 грудня 1823 року як «провінції Буенос-Айрес»[31] і офіційно визнала її 2 лютого 1825 року[32], але, як і США, не визнавала повний обсяг території, на яку претендувала нова держава.
- ↑ The United Kingdom was called the United Kingdom of Great Britain and Ireland until the Royal and Parliamentary Titles Act 1927, following Anglo-Irish Treaty in 1922. The current name United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland has been in use since 1927.
- ↑ Calvert, Peter (July 1983). Sovereignty and the Falklands crisis. International Affairs. Chatham House RIIA. 59 (3): 406. doi:10.2307/2618794. ISSN 0020-5850. JSTOR 2618794.
- ↑
de Bougainville, Louis (4 жовтня 1766). Instrumento que otorgó M. Bougainville para la entrega de las Malvinas [Document from M. Bougainville for delivery of the Falklands] (PDF) (ісп.). Dirección General de Cultura y Educación, Buenos Aires Provincia, Argentina. Процитовано 31 березня 2013.
the expenses incurred by the St. Malo Company in equipments for founding their intrusive establishments in the Malvina Islands
- ↑ а б в г д Lewis, Jason; Inglis, Alison. Part 2 – Fort St. Louis and Port Egmont. A brief history of the Falkland Islands. falklands.info Шаблон:Self-published source. Архів оригіналу за 6 October 2007. Процитовано 19 липня 2007.
- ↑ а б в Laver, Roberto C. (February 2001). The Falklands/Malvinas Case Breaking The Deadlock in the Anglo-Argentine Sovereignty Dispute, Developments in International Law, V. 40 (Book 40). Springer. ISBN 978-9041115348.
- ↑ Harris, Chris (27 травня 2002). Declarations signed by Masserano and Rochford January 22nd 1771. The history of the Falkland Islands. Архів оригіналу за 16 June 2008. Процитовано 28 червня 2008.
- ↑ а б Mary Cawkell (1983). The Falkland Story, 1592–1982. Anthony Nelson Limited. ISBN 978-0-904614-08-4.
- ↑ Goebel, Julius (1927). The Struggle for the Falkland Islands: A Study in Legal and Diplomatic History. Yale University Press. с. 483.
- ↑ Hoffman, Fritz L.; Hoffman, Olga Mingo (1984). Sovereignty in Dispute: The Falklands/Malvinas, 1493–1982. Boulder, Colorado: Westview Press. с. 65. ISBN 0-86531-605-8.
- ↑ Lewis, Jason; Inglis, Alison. Part 1 – The Discovery of the Falkland Islands. A brief history of the Falkland Islands. falklands.info Шаблон:Self-published source. Архів оригіналу за 6 October 2007. Процитовано 19 липня 2007.
- ↑ а б в г Mary Cawkell (2001). The History of the Falkland Islands. Nelson. ISBN 978-0-904614-55-8.
- ↑ Daniel K. Gibran (2008). The Falklands War: Britain versus the past in the South Atlantic. McFarland. с. 26. ISBN 978-0-7864-3736-8.
- ↑ Lawrence Freedman (10 вересня 2012). Official History of the Falklands. Routledge. ISBN 978-1-135-77589-6. Процитовано 24 квітня 2013.
At a time of growing unrest in its American colonies, the Falklands appeared expensive and of marginal strategic value and so Saunders Island was left voluntarily in 1774 as Britain concentrated on North America.
- ↑ Mary Cawkell (2001). The History of the Falkland Islands. Anthony Nelson. с. 48. ISBN 978-0-904614-55-8.
- ↑ February 1833: Parallel truths in parallel universes – can that be the only explanation?. Процитовано 30 червня 2015.
- ↑ Cawkell, Mary (2001). The History of the Falkland Islands. Anthony Nelson. с. 51. ISBN 978-0-904614-55-8.
- ↑ Ricardo Rodolfo Caillet-Bois (1952). Las Islas Malvinas: una tierra argentina. Ediciones Peuser. с. 209.
- ↑ Peterson, Harold (1964). Argentina and the United States 1810–1960. New York: University Publishers Inc. с. 106. ISBN 978-0-87395-010-7.
- ↑ Graham-Yooll, Andrew (2002). Imperial Skirmishes: War and Gunboat Diplomacy in Latin America. Oxford, England: Signal Books Limited. с. 50. ISBN 978-1-902669-21-2.
- ↑ Graham-Yooll, Andrew (2002). Imperial Skirmishes: War and Gunboat Diplomacy in Latin America. Oxford, England: Signal Books Limited. с. 51. ISBN 978-1-902669-21-2.
- ↑ Harold F. Peterson (1964). Argentina and the United States: 1810–1960. SUNY Press. с. 104. ISBN 978-0-87395-010-7.
Denying that Argentine officials had the right of seizure or the right to restrain American citizens from use of the fisheries, he said he regarded Anchorema's note as an avowal of Vernet's captures. He protested against the decree of June 10, 1829.
- ↑ а б в Laurio Hedelvio Destéfani (1982). The Malvinas, the South Georgias, and the South Sandwich Islands, the conflict with Britain. Edipress. ISBN 978-950-01-6904-2. Процитовано 24 квітня 2013.
- ↑ Gustafson, Lowell S. (7 квітня 1988). The Sovereignty Dispute Over the Falkland (Malvinas) Islands. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-536472-9. Процитовано 24 квітня 2013.
- ↑ Gurney, Alan (1 червня 2008). Matthew Brisbane. У Tatham, David (ред.). The Dictionary of Falklands Biography (Including South Georgia): From Discovery Up to 1981. D. Tatham. с. 115—119. ISBN 978-0-9558985-0-1. Процитовано 15 серпня 2011.)
- ↑ FitzRoy, R. 1839. Narrative of the surveying voyages of His Majesty's Ships Adventure and Beagle. Vol. II.
- ↑ The Official Position of the Argentine Ministry of Foreign Affairs on the Falklands (Malvinas) Question and on the Historical Background. 16 грудня 2018. Процитовано 16 грудня 2018.
- ↑ Speech by Dr. José María Ruda (Argentina) to the UN Special Committee on the Situation with regard to the implementation of the Declaration on the Granting of Independence to Colonial Countries and Peoples, 9 September 1964 cited in Pedro Peña, Manuel; Ángel Peña, Juan (20 листопада 2017). Falklands or Malvinas: Myths & facts. Pentian. с. Appendix II. ISBN 978-1-5243-0127-9.
- ↑ The Senate and Chamber of Deputies (8 березня 2006). Amendment Of Article 1 of Law No. 23,775 Provincialization of the Territory of Tierra del Fuego, Antarctica and Islands of the South Atlantic. Chamber of Deputies of the Nation (ісп.). Argentina. Архів оригіналу за 20 листопада 2015. Процитовано 25 травня 2020.
According to the historical claim of the Argentine Republic, we emphasize that the principle of self-determination is not applicable to the issue of the Falkland Islands. Precisely, with regard to this principle, the specificity of the Malvinas question lies in the fact that the United Kingdom occupied the Islands by force in 1833, expelled their original population and did not allow their return, violating Argentine territorial integrity. Thus, the possibility of applying the principle of self-determination is ruled out, since its exercise by the inhabitants of the islands would cause the breakdown of national unity and territorial integrity of Argentina.
- ↑ Fitte, Ernesto J. (1966). La agresión norteamericana a las Islas Malvinas: Crónica documental. Emecé. с. 372—373.
- ↑ Tesler, Mario (1971). El gaucho Antonio Rivero: la mentira en la historiografía académica. A. Peña Lillo. с. 235—237.
- ↑ Lewis, Jason; Inglis, Alison (May 1983). Falkland Islands Newsletter. The Long View of the Falklands Situation. falklands.info. Архів оригіналу за 6 October 2007. Процитовано 19 липня 2007.
- ↑ Canning, George (15 грудня 1823). Foreign Office December 15th 1823. Official document. Процитовано 29 липня 2012.
The King my Master ... with a view to such measures as may eventually lead to the establishment of friendly Relations with the Government of Buenos Ayres, has determined to nominate and appoint Woodbine Parish Esq. to be His Majesty's Consul General in the State of Buenos Ayres. ... (Signed:) George Canning
- ↑ Canning, George (2 лютого 1825). Treaty of Amity, Commerce and Navigation. Official document. Процитовано 29 липня 2012.
... the Territories of The United Provinces of Rio de La Plata; for the Maintenance of good Understanding between His said Britannick Majesty and the said United Provinces ... should be regularly acknowledged and confirmed by the Signature of a Treaty of Amity, Commerce and Navigation. ... Done at Buenos Ayres, the second day of February, in the year of our Lord one thousand eight hundred and twenty-five. (Signed:) Woodbine Parish, H.M. Consul-General, Manl. J. Garcia.