Hôzuki Ed. Catalán: La lliberia de la Mitsuko
()
About this ebook
Cada divendres a la nit, però, es converteix en la cambrera d’un bar de clientela selecta. Aquesta feina li permet gaudir d’una independència econòmica, i aprecia les converses que manté amb els intel·lectuals que freqüenten l’establiment.
Un dia, una dona distingida entra a la llibreria amb la seva filla petita i els nens de cadascuna d’elles se senten atrets de seguida. Davant la insistència de la dona i per complaure en Tarô, tot i que normalment evita fer amistats, la Mitsuko acceptarà tornar-los a veure. Tanmateix, aquesta trobada podria posar en perill l’equilibri de la seva família.
Aki Shimazaki
Aki Shimazaki (Gifu, Japón, 1954). Novelista y traductora canadiense de origen japonés. Se mudó a Canadá en 1981, y ha vivido en Vancouver y Toronto. Actualmente vive en Montreal, donde enseña japonés. Escribe y publica sus novelas en francés desde 1991. Su segunda novela, Hamaguri, ganó el Premio Ringuet en 2000. Su cuarto libro, Wasurenagusa, recibió el Premio Literario Canadá-Japón en 2002, y su quinta obra, Hotaru, el Premio Gobernador General 2005 de ficción en lengua francesa. Sus libros han sido traducidos al inglés, japonés, alemán, húngaro y ruso.
Read more from Aki Shimazaki
Azami Ed. Cat: El club de la Mitsuko Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsFuki-no-tô, la granja d’Atsuko Rating: 0 out of 5 stars0 ratings
Related to Hôzuki Ed. Catalán
Related ebooks
Hôzuki Ed. Catalán: La lliberia de la Mitsuko Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsJo, en Watson i l'armari de la Jacqueline Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsMoments d'inadvertida infelicitat Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsNo soc aquí Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsQuè farem, què direm? Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsDigueu-me Ju Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsQuan un toca el dos Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsAmor Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsL'enterrament Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLlibre de sang Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsUn haiku per a l'Alicia Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsL'alegria de viure Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsMagôkoro: Carta del pare de la Haru Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsParla Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA casa teníem un himne Rating: 5 out of 5 stars5/5La il·lusió Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsHo, ho, ho Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEl seu cos i altres festes Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsAquest deu ser el lloc Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLes papallones no mosseguen Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsElles: 20 relats. 20 dones. 20 vides trenades Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsQuadern prohibit Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsL'últim amor de Baba Dúnia Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsMés que una dona Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA prop del cor salvatge Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLa paperería Tsubaki Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLa noia que tenia els peus freds Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsOcàs i fascinació Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsTot té un final Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA la Casa de l'Intèrpret Rating: 0 out of 5 stars0 ratings
Related categories
Reviews for Hôzuki Ed. Catalán
0 ratings0 reviews
Book preview
Hôzuki Ed. Catalán - Aki Shimazaki
Aki Shimazaki
HÔZUKI,
la llibreria de la Mitsuko
Traducció d’Oriol Vaqué Sánchez
019A l’aparador, hi col·loco llibres de segona mà que acabo de comprar. Són vora les quatre de la tarda. Comencen a caure flocs de neu.
En Tarô continua a fora malgrat el fred. Assegut a la taula de sota el ràfec, juga amb els animals de plàstic. Immers en el joc, no s’adona de la neu. Balanceja lentament el cap, com si rumiés. La meva mirada s’atura en el color dels seus ulls: castany. Distreta, rememoro l’escena en què corria damunt la neu portant un nadó en braços agafat ben fort.
Tot d’una, en Tarô aixeca el cap i es precipita cap a la vorera. Estén les manetes per atrapar els flocs. Té la boca oberta cap al cel. Somric. Quan es gira cap a l’aparador, els nostres ulls es troben. Em crida per signes.
—Mare, la primera nevada!
Responc articulant cada síl·laba:
—Sí, és el ha-tsu-yu-ki.[1]
En tornar a la taula, el meu fill desa les joguines a la bossa groga confeccionada per la meva mare. Quan entra, l’informo:
—L’àvia prepara takoyaki.
Fa uns ulls com unes taronges. És el seu berenar preferit. Em diu amb signes:
—De debò? Tinc gana!
Puja a correcuita al pis de dalt. Continuo col·locant llibres a l’aparador: filosofia, religió, belles arts, història, novel·les policíaques. No venc llibres infantils ni manga, ni per a joves ni per a adults. També hi poso estoigs de llapis i punts de llibres decorats amb flors premsades que ha dissenyat la meva mare. Bonics i útils, aquests objectes artesanals tenen molt d’èxit.
Hi ha pocs vianants al carrer. És dimarts. En general, és el dia més tranquil a la meva llibreria. Decideixo aprofitar aquest respir per netejar els vidres de fora.
Quan torno a la porta de l’entrada amb un drap i una galleda plena d’aigua, em trobo davant meu una dona que no he vist mai. La segueix una nena. Em saluda inclinant el cap.
—Bon dia, senyora. He vingut a buscar uns quants llibres.
Penso: «Ah, una nova clienta!» Deixo el drap i la galleda al costat del taulell, mentre sento que parlen entre elles.
—Mare, aquesta llibreria és com el despatx del pare.
—Sí, és veritat! És tot ple de llibres vells.
La mare sembla que ronda els trenta anys. Porta un quimono d’alta qualitat d’unes tonalitats pastel molt refinades, i la filla, una capa vermell fosc de la mateixa qualitat. Tinc la impressió que es dirigeixen a una reunió oficial. La criatura deu tenir uns anys menys que el meu fill, que en té quasi set. Amb la mirada encuriosida, observa l’interior de la botiga. Aviso la senyora:
—No tenim llibres infantils.
Té un somriure als llavis:
—Ja ho sé. Busco llibres de filosofia.
Em sorprèn la seva última paraula: no té pas l’aspecte d’una filòsofa. Em fixo en el seu rostre lleugerament maquillat. Té uns cabells negres ben pentinats, en un estil digne del seu quimono. Desprèn una fragància exquisida. Segurament una dona de casa benestant. Tot i així, li percebo una tristesa als ulls. M’ensenya un paper:
—Aquí té la llista dels títols. El meu marit m’ha enviat aquí amb l’esperança que tindria aquests llibres.
La miro de cua d’ull: «Ah, per al seu marit. Això ho explica tot.» Examino els títols. N’hi ha set, i tots em sonen. Aixeco la mirada.
—Esperi un moment, senyora. No trigaré gaire.
La secció de filosofia està situada davant de les escales. Mentre busco els títols, la dona fulleja un llibre gruixut de psicologia. La filla s’espera davant del mostrari de sota de la caixa, que és on es troben els punts de llibre i els estoigs de llapis.
Se sent un soroll al pis de dalt. Tot seguit, en Tarô baixa les escales amb la seva bossa groga plena de joguines. La mare i la nena es giren alhora cap a ell, que em crida amb les mans.
—Mare, els takoyaki eren deliciosos. Me n’he menjat deu!
La dona mostra una gran sorpresa, com moltes persones, no només perquè el meu fill parla amb signes, sinó també perquè és mestís. La nena el segueix amb la mirada en silenci. Responc a en Tarô amb la mateixa llengua:
—Deu! Déu-n’hi-do! Espero que me n’hagis deixat per a mi.
—No pateixis, mare, l’àvia n’ha fet molts.
—Ah, molt bé! Després en menjaré.
En Tarô s’adona de la presència de la nena, que no deixa de mirar-lo. Li dic:
—Encara està nevant. Juga a dins.
La mare observa el nostre intercanvi silenciós, sense treure els ulls del meu fill. Estic acostumada a aquesta reacció. En Tarô es dirigeix cap a la taula instal·lada darrere de les escales. Sobre la taula hi ha papers i la seva capsa de llapis de colors.
Al cap d’una estona, aconsegueixo trobar sis dels set títols de la llista. Ho comunico a la meva clienta, que em respon en un to satisfet.
—Gairebé ho té tot! El meu marit n’estarà molt content.
Vaig a la caixa pensant: «Per què ha de repetir en tot moment el meu marit
davant d’una desconeguda? Com és que el seu marit coneix l’existència de la meva botiga?»
La nena ja no és davant del mostrari. Sense que me n’hagi adonat, ha anat a la taula on en Tarô juga amb els seus animals de plàstic. Asseguda davant d’ell, ella dibuixa. El meu fill sembla que se sent còmode amb aquesta nena que no havia vist mai. El silenci els embolcalla.
Mentre apunto els títols a la meva llibreta, la dona torna amb altres llibres:
—Aquests també, si us plau.
N’hi ha cinc: tres de psicologia i dos sobre belles arts. Li confirmo que en són onze en total. Em demana si pot agafar del mostrari tres punts de llibre i un estoig de llapis. Tot examinant-los, murmura:
—Quin obra d’art...
Li proposo:
—Tindré el llibre que falta d’aquí a una setmana, si el trobo.
Ella respon sense vacil·lar:
—Sí, si us plau.
—En aquest cas, necessitaria el seu nom i un número de telèfon.
—Esclar. Em dic Kako Sato i el meu número és...
Apunto primer el seu nom, que em lletreja en kanji: Sato, poble o país; Kako, nena bonica o excel·lent. En efecte, penso, el seu nom correspon perfectament al seu aspecte agradable. Torno a girar-me cap als nens, que encara juguen plegats. Dibuixen, amb els caps juntets. Estranyament tinc un sentiment de déjà vu.
Els llibres pesen. Els poso en dues bosses resistents. En el moment de pagar, la senyora Sato em pregunta:
—Kitô, com ho escriu en kanji?
Me la miro, desorientada per aquesta pregunta inesperada. Kitô és el nom de la meva llibreria, escrit en hiragana al rètol. Responc:
—És un nom registrat, com un nom propi. No hi ha cap altra escriptura a banda de la hiragana.
Continua:
—Kitô és el seu cognom?
—No.
No li explico per què vaig triar aquest nom. Com que em quedo