teljesen eszetlen szerelem
()
About this ebook
Mentálhigiénés besorolás: Antidepresszáns terápia. Szuperdózis!
Szereted a romantikus regényeket? Akkor ezen tutira kiakadsz!
Esetleg pont utálod azt a zsánert? Akkor ezt a sztorit imádni fogod!
…Vagy nem.
Az XLM (teljesen eszetlen szerelem) az Erelem, Erelemkettő és Mexerelem "3 in 1" csomagja; egy őrült tempójú, iszonyatosan vicces, abszurdan valóságos, bármely embercsoportot felzaklató, mégis empatikus szatíradömping.
Minden szereplője fiktív személy – kivéve egy kameózó celebet –, de van az a nyugtalanító bája, hogy általa bárkit felismerhetünk az ismeretségi körünkből itt-ott – például a tükörben.
"A narrációs szatíra az, ahol az író kiidegeli magát, és ha már ott van, az olvasót is."
(Robin O'Wrightly)
Minden igyekezetünk ellenére, vagy tán azért: 18+ besorolás – LMBTQ+ tartalom! Csak felnőtteknek, vagy akik már nem járnak óvodába. Ha pont dadus vagy, akkor sajnos csak otthon olvashatod, félhomályban, a takaró alatt.
Szex nincs benne, se trágárság, szóval amúgy uncsi. Na jó, senkinek sem ajánlom! ~ a korhatár-besorolást a fülszövegbe írásért felelős munkatárs
Ezt kéretik kihúzni, a kollégát azóta elbocsátottuk, a helyét felszántottuk és behintettük sóval. ~ a szerkesztő
Milyen kollégát? Ugyanitt szerkesztőt keresünk! ~ a vezető szerkesztő
Jól van már, megyek olvasni, mert a végén könyv se lesz! ~ Te
Related to teljesen eszetlen szerelem
Related ebooks
Míg a halál el nem választ Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsTűztánc Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA Kibertéri Gyilkos Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsTelihold a tó felett Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEgypercesek Rating: 4 out of 5 stars4/5Lány egy vonaton Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsTüzemből lángot Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA különös álmodozó: Strange the Dreamer Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA halhatatlan tűz Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsKemény motorosok Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsHolt-Ág Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsKényszer Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsSunshine - Megkísértés Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA fogorvosok Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsMeghalni érted Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsViktória Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsAkai Ito Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsValami betegesen más Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsKöszönöm a tüzet és más elbeszélések Rating: 3 out of 5 stars3/5Melletted az élet Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA király háborúja Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA gyűrű Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA pap Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsVégzetes álmok Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsHalálos játszmák Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsAz örökösök Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA Jégtáncos Rating: 1 out of 5 stars1/5A legenda fogságában Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsVeszettek Rating: 4 out of 5 stars4/5
Related categories
Reviews for teljesen eszetlen szerelem
0 ratings0 reviews
Book preview
teljesen eszetlen szerelem - Robin O'Wrightly
Robin O’Wrightly: XLM (teljesen eszetlen szerelem) – narrációs szatíra
Mentálhigiénés besorolás: Antidepresszáns terápia. Szuperdózis!
Szereted a romantikus regényeket? Akkor ezen tutira kiakadsz!
Esetleg pont utálod azt a zsánert? Akkor ezt a sztorit imádni fogod!
...Vagy nem.
Az XLM (teljesen eszetlen szerelem) az Erelem, Erelemkettő és Mexerelem „3 in 1" csomagja; egy őrült tempójú, iszonyatosan vicces, abszurdan valóságos, bármely embercsoportot felzaklató, mégis empatikus szatíradömping.
Minden szereplője fiktív személy – kivéve egy kameózó celebet –, de van az a nyugtalanító bája, hogy általa bárkit felismerhetünk az ismeretségi körünkből itt-ott – például a tükörben.
„A narrációs szatíra az, ahol az író kiidegeli magát, és ha már ott van, az olvasót is." (Robin O’Wrightly)
Minden igyekezetünk ellenére, vagy tán azért: 18+ besorolás – LMBTQ+ tartalom! Csak felnőtteknek, vagy akik már nem járnak óvodába. Ha pont dadus vagy, akkor sajnos csak otthon olvashatod, félhomályban, a takaró alatt.
– Szex nincs benne, se trágárság, szóval amúgy uncsi. Na jó, senkinek sem ajánlom! ~ a korhatár-besorolást a fülszövegbe írásért felelős munkatárs
– Ezt kéretik kihúzni, a kollégát azóta elbocsátottuk, a helyét felszántottuk és behintettük sóval. ~ A szerkesztő
– Milyen kollégát? Ugyanitt szerkesztőt keresünk! ~ A vezető szerkesztő
– Jól van már, megyek olvasni, mert a végén könyv se lesz! ~ Te
„Miért nem lehetett az első két részt egyben kiadni?"
(egy olvasó – úgyhogy őt szidd, ne engem, köszi)
„A harmadik részben nem lehetne kicsit PC-bb a szereplőgárda?! Afroamerikai, nem keresztény, meg legyen már tényleg elembétékú..."
(egy másik olvasó – hát akkor neki köszönjük meg a törvény miatt a 18-as karika és a lefóliázás ártalmait, mert szex és trágárság az nincs benne)
„Miért nem lehetett az összes részt egyben kiadni?" (szó szerint senki – de nem hallgattam rá, nyugodtan köszönd meg nekem)
„Metált bírod?"
(valami fémfelhasználó kisiparosnak látszó személy)
Jó tanácsok olvasáshoz:
– kerüld a tömegközlekedési eszközökön való olvasást. Kiváltképp, ha te vagy a sofőr;
– lassan olvasd, hogy tovább árts... ööö... tartson;
– ha te nem bírod, ajándékozd meg vele ellenségedet;
– ha bírod, ajándékozd meg vele a barátodat;
– ha bebizonyosodik, hogy tényleg létezik a gyilkos vicc (vö. Monthy Python), és ez pont az, akkor elpostázok belőle pár renitens vezetőnek, és remélhetőleg megoldom ezzel a békeellátási problémákat a világban. Szavazz rám! ja, ezt nem ide
– ennek folytán legyél annyira erős lelkű, hogy a 170. oldal után nem kötöd fel magad. A 171. oldaltól kikérdezem!
Erelem (eszetlen szerelem)
Ismertető
A jóképű és kissé paranoiás adóhivatalnok beleszeret a nem csak kívül szőke, feketegazdaságban dolgozó hosztesszbe. „Ez valami vicc?" Az!
Ez a kötet nem egy szerelmesregény paródiája, hanem az összesé. De hogy ne csupán öncélú poénkodás legyen, természetesen van mondanivalója is: nem csak mínusz centikben mérhető a legmélyebb kapcsolat férfi és nő közt. Még ha ehhez az őrület határát kell súrolni a túloldalról...
„Robin O’Wrightly, te nem vagy százas!" — L. J. Wesley, író
„...Továbbolvasta a félbehagyott könyvet, amely egy kétes hírű kurtizán és hűséges költő-szerelme közötti viharos és szenvedélyes szerelméről szólt. »És akkor Jeanne felkapta a vázát, amely a keze ügyébe került, majd egy hirtelen mozdulattal elhajította Serge felé...« Gyönyörű volt."
Először is töredelmesen bocsánatot kérek, amiért ebbe az egészbe mindenkit belerángattam, de hát ezek vagyunk mi, emberek. Ettől szép az egész. Egy szerelmes regény pedig lehet jó is, mint ahogy arra már bőven olvashattunk példát. Ami pedig rossz, az rossz ilyen segédanyag nélkül is...
+*+
– Üdvözlöm a Szájas Örömöknél, a nevem Tilda Carp. Miben lehetek szolgálatára? – kérdezte a vidám szemű, szőke asszisztensnő a trendi headsetjében az éteren túlról érkező potenciális ügyféltől.
– Hahh, Tildaaah... – hörögte egy meglehetősen zavarba ejtő hang –, megfognám a formás kis popód, aztán kicsavarnám, mint egy érett citromot... Csak ne mosd meg, kérlek, ne mosd meg! Szeretem, ha szottyos egy kicsit. Úgy kicsavarom, hogy összecsinálod magad a gyönyörűségtől.
Tilda egy pillanatig megmukkanni sem mert, mint ahogy köpni-nyelni sem – pedig az ő szakmájában ez alap volt. Egész nap az ajkaival, fogaival és a nyelvével kereste a napi betevőt, nem lehetett igénytelen, tudnia kellett szakszerűen üríteni szájának tartalmát. Mindig rendelkezésre kellett állnia, a telefonon és a személyesen érkező potenciális ügyfelek számára. Neki az egész világ az ügyfele volt, mindig tiszta és csillogó mosolyával kellett várnia a mindenre képes és őrülten éhes klientúrát. Ez volt a hozzá hasonlóan fogselymet reklámozó és fogtisztító nass-próbakóstolót tartó hoszteszek feladata. De ebbe nem tartozott a telefonos zaklatók kiszolgálása...
– Elnézést, nyilvánvalóan... téves hívás... Ez a Szájas Örömök ügyfélszolgálata, fogselymet és fogközbarát nassolnivalót ajánlunk vevőinknek... – majd egy pillanat alatt kapcsolt, hogy itt és most bizony ordas nagy telefonbetyárkodás áldozata lett.
– Tony?! – harsogott bele a kagylóba. – Te vagy az? Ne hülyülj! Tony Wallace, ez egyáltalán nem vicces! Én itt dolgozni próbálok, te pedig csak hátráltatsz engem! Szólni fogok a főnöknek, és akkor már nem leszel ilyen vidám! – A vonal túlsó felén már hahotától rengett az éter.
– Ne foglald le a vonalat, hívhatnak fontos ügyfelek! – kiáltott rá duzzogva a lány, majd grimaszolva lecsapta a kagylót.
Tony Wallace az egyik legelképesztőbb, legszemtelenebb és legmihasznább kollégája volt a bevásárlóközpontban, aki csak létezett. A Szájas Örömök bemutatóterme kitelepült a belvárosi szűk üzletből a Walmart egyik sarkába, és ott kezdte meg áldásos íny- és fogközvédelmi tevékenységét. A 19 éves szőke, bombázó alkatú Tilda volt az egyik legharcosabb munkatárs. Lelkesedése érthető volt: nem vették fel a Harvardra – megint! –, és végre két hete már volt egy biztos állása, amiből fizethette olcsónak éppen nem mondható, ám annál szűkösebb albérletét. Minden pénzre szüksége van ahhoz, hogy talpon maradjon, amióta eljött otthonról. Semmi jó emléket nem hozott, csak a macskája preparált hulláját, hogy vele lehessen a nehéz időkben. Éjszakánként, amikor elfogta a magány miatti félelem és a sírás, magához szorította a kitömött kis állat testét, és nyüszített:
– Ó, Cirmi! Én kicsi Cirmim!
Nappal pedig ez az ember kínozta, a Tony Wallace. Az Ugrálj Szabadon-stand munkatársa. Neki semmi dolga nem volt, csak naphosszat mászkálni a hipermarketben, üldögélni a lenti kávézóban, trécselni a biztonságiakkal és – ja, igen! – Tildát bosszantani.
– Tony, te egy óvodás szinten megrekedt kamasz vagy – korholta mindig. Két hét alatt sikerült kiismernie annyira, hogy tudja: a srác halálosan bele van zúgva – de minimum a C-s cicikbe és a hibátlan lábaiba –, csak éppen képtelen a normális emberi kapcsolatok kialakítására. – Nem tetszel, ne is álmodj rólam, kizárt, hogy megkapj! Az öcsémmel is előbb feküdnék össze, mint veled! – fakadt ki pár nappal ezelőtt. Onnantól kezdve azt kellett hallgatnia, hogy ő micsoda egy perverz szuka, aki képes vérfertőző életre a saját testvérével... Noha nem is volt öccse. Próbálta nem magára venni ennek az éretlen kölyöknek a csipkelődését, de ma már kezdett betelni a pohár.
Aznap nem volt annyi látogató, gyakorlatilag senki. Napok óta pangott a bolt, de nem csak a Szájas Örömök standja volt üres. Az Ugrálj Szabadon üzletének kereke sem pörgött, Tony ezért is ért rá annyira.
Éppen azon tanakodott magában a lány, hogy miként tudna visszavágni és kikeveredni ebből a kínos céltábla-érzésből. Már az egész földszint rajta röhögött, mert Wallace mindenkinek elpletykálta az öcskösös sztorit.
– Ki foglak csinálni, te kis pubi – füstölgött magában a stand hátuljában, háttal a vásárlóközönségnek, és kifújta az orrát.
– Khm, khm – köszörülte a torkát mögötte valaki. Ő megpördült, egyrészről, mert azt hitte, a főnöke az, másrészről, mert már nagyon égett benne a munkakedv.
Már hadarta is az előtte álló vendégnek:
– Üdvözlöm a Szájas Örömöknél, a nevem Tilda Carp. Miben lehetek szolgálatára?
A megkérdezett vendég egy igen jóképű, magas, izmosnak látszó, harmincas éveinek végén járó férfi volt, akinek a láttán földbe gyökerezett a lány lába és elakadt a lélegzete.
– Kedves Carp kisasszony, kérem, vegyen levegőt, és tegye meg, hogy nem fullad meg, így egy halott látványával kevesebb sokkhatás ér ma engem ebben a kócerájban, még akkor is, ha ez a halott gyönyörű – mosolygott rendületlenül az Adonisz, aki így mutatkozott be: – Clifton Curtis, Adó- és Pénzügyi Ellenőrző Hivatal. Ön a Szájas Örömök ügyvezetője vagy könyveléssel foglalkozó asszisztense?
Tilda lassan észhez tért, és idétlen heherészéssel igyekezett leplezni zavarát.
– Ó, nem, nem, dehogyis! Úgy nézek ki? Hihihi! ...Khm, khm, elnézést. A főnököm jelenleg nem tartózkodik bent, de felhívhatom, hogy jöjjön be. Vagy ő menjen be Önökhöz? ...Hihihi, valahogy megoldjuk, mint a szájakkal és az örömökkel is! ...Upsz, nem így gondoltam – mondta, majd füle tövéig elpirult, annyira, hogy még a szőke haja is vörös lett.
– Megteszi, hogy felhívja nekem? Ennyi bőven elég – dobott felé egy rutinos mosolyt a szédítően sármos adóellenőr, megszokta már, hogy a jelenlétében mindenki zavarba jön. Kicsit mulattatta is a dolog, hogy egy ilyen csinos kislánnyal éreztetheti a hivatali hatalmát. Persze mutogatna mást is, de nem illik... Elhívhatná randira. Bár a lánya lehetne – már ha 17 éves korában nemzett volna egyet a fősulin. Ami simán megtörténhetett volna, amilyen csalfa nőfaló volt akkortájt – az emlékekbe majdnem belepirult ő is.
Közben Tilda Carp már bepötyögte a számokat a telefonjába, így nem látta a visszaemlékezés hullámait Curtis úr arcán. El is fordult tőle, hogy koncentrálhasson és összeszedhesse a mondandóját. Eléggé meg volt ijedve, sosem találkozott még adóellenőrrel. Főleg nem ilyen szív- és adócsalótipró fajtával.
– Halló, Ward? ...Be tudnál jönni?... Nem, nem, semmi gond, csak itt van egy úr az adóhatóságtól, és a vezetővel szeretne beszélni...
– Egy pénzügyekben jártas, könyvelésen dolgozó asszisztens is megteszi! – vágott közbe az ellenőr, hogy a vonal túlsó felén is hallják a kiigazítását.
– Nem, nem, személyesen szeretne találkozni veled. ...Ugye nincs baj? Nem én rontottam el valamit?! ...Rendben, akkor megmondom neki – nyomta ki már sokkal nyugodtabban a telefont.
– Fél óra, és McKee úr itt lesz – mondta ismét magabiztosan mosolyogva a szőke szépség. – Addig esetleg egy kóstolót a fogközbarát nassolnivalónkból? Garantáltan nem szorul be a fogak közé, csökkenti az ínygyulladást, megelőzi a fogkőlerakódást!
– Nem, köszönöm, igazán kedves, de nem fogyasztok ilyesmit – hárította el a szíves invitálást a férfi. – Inkább leülök a padra, úgyis van papírmunkám.
A közeli padra ült – ahol kis asztalok is voltak üresen –, úgy, hogy rálásson a lányra. „Biztos, ami biztos, nehogy nekem itt megszökjön" – gondolta. Elővette a paksamétát, az adózási papírokat, ügyirat-iktató adatkezelési nyilatkozatokat és egyéb, adóhatósági illetőségű iratokat, majd lázasan tanulmányozni kezdte őket. Nem vette észre, hogy Tilda teljes összpontosítással figyeli, félig ijedten a hatalom tekintélyétől, félig felizgatva a hatalom emberétől.
+*+
Az ágyban egy fiatal lány feküdt, szőkésbarna haja rátapadt nedves arcára – lázas volt és nagyon-nagyon beteg. A szobába egy fiatalos asszony lépett, kezében tálcával, azon tea gőzölgött és temérdek pirulás doboz foglalt helyet.
– Janet, kislányom! Meghoztam a gyógyulás reményét, kicsim!
– Mmm-mmm... – nyöszörögte a 15 éves gimnazista nagybeteg a paplan alatt.
– Vedd be ezeket, gyöngyöm, kérlek, jobban leszel tőlük! – simogatta meg édesanyja aggódón a párnába süppedt, kócos leányfejet. – És itt a lázmérő is, várok, amíg megméred a lázad.
– Jaj, Anya, már nem vagyok kisgyerek – nyögte Janet Carp, Tilda húga. – De köszi!
Felült az ágyban, amennyire bírt, mert a sertésinfluenzának szétpánikolt náthája nagyon elgyötörte. Valójában persze iskolusz undoritisze volt, megfázással egybekötve, és most jólesett neki, hogy valaki gondoskodik róla.
– Te vagy az egyetlen kézzelfogható gyerekem – simított ki egy rakoncátlan tincset tinije arcából.
– Anyaaa... – rótta meg az –, tudod, hogy ez nem igaz!
– Tudom – sóhajtotta anyja gondterhelten –, de mit csináljak, ha Tilda mindenestől kivonult az életünkből?
– Az ő dolga – kortyolt bele a teába a kisebbik lánya, cserfesen kioktatva szülőanyját. – Nem kisgyerek már, van saját élete. New York, munka, pasik, bulik, szex, drog, alkohol, erőszakos zaklatók, pszichopata sorozatgyilkosok. Tud magára vigyázni. Mit aggódsz?
– Köszike – sóhajtotta megint az anyja. – 25 év múlva én is ezt mondom majd neked, ha lesz egy lányod, aki kilép a nagybetűs életbe.
– Isten őrizzen! – fújt egy nagyot a teába kuncogva Janet. Megvolt benne egy tinédzser minden lázadása és ellentmondásossága.
Itt volt ez is, hogy újabban állítólag lányok foglalták le a fiúk helyett. „Ez is valami hóbort, amivel engem akarsz idegesíteni – mondogatta Carpné, akitől Tilda egy arra alkalmas pillanatban elmenekült. „Irtóra irigyellek ám, nővérkém
– csicseregte neki a telefonba. „Te tényleg csajokkal kavarsz? – szegezte neki Tilda. „Ja, az csak a mostani, nem normális énem. Elegem van a pasikból. Egyelőre ismerkedem a kapcsolatokkal...
– fújta a tini. „...Na, jó, tényleg, brahiból, meg hogy idegesítselek titeket, mert ezt marhára imádom. Ja, meg miért is ne? Ki tiltja meg? Rohanok az emberjogi képviselőmhöz, és a Pride-on is ott leszek, direkt." Itt vége is lett a beszélgetésnek, mert – Janet szerint – Tilda kinyomta a telefont, valójában egyszerűen lemerült a nővér telefonja.
– Hagyj neki időt, Anya. Majd lenyugszik, visszajön vagy mit tudom én. Aztán megint egymást öljük, aztán visszasírhatod, hogy csak én voltam itthon.
– Nahát, neked jót tesz a betegség – kuncogott az anyja, majd megcsipkedte Janet arcát. – De azért inkább gyógyulj meg!
Ekkor elnevették egymást és magukat meg minket, írót és olvasókat is, meg a fordítógép is elromlott, de amúgy mindenkinek egész jó kedve lett.
Ha máshogy nem is.
+*+
Tilda leejtette a telefonját, ez zavarta meg az ábrándozásban, amit Clifton Curtis nézegetésével töltött el. Időnként a férfi is fel-feltekintett a papírhalomból, ami egyre terebélyesedett az ölében meg az asztalon, és az előbbi csúcsosodás meglehetősen izgalmasnak hatott a fiatal lány számára. Pedig a hivatalnoknak csak a Parker tolla szorult be két irattömb közé, a combja felett.
– Nem látta a tollamat? – kezdeményezett beszélgetést a férfi, átkiabálva a stand és a padok közötti sétálórészen, mivel ezzel egy időben egy takarítógép sivított arrafelé lassan és rettentő zajosan.
– Tessék? – kérdezett vissza Tilda, mert nem értette, mit mond az adóellenőr, csak azt látta, hogy beszél.
– Azt kérdeztem, hogy nem látta-e a tollamat? Itt volt az előbb! – ismételte meg hangosan a férfi.
A zaj nem hagyott alább, pedig a takarító leszállt a masináról, de elsietett valahova, és a gépet nem állította le. Szabálytalan és veszélyes, de nem szólt neki senki. A biztonságiak nem voltak sehol, Tilda pedig nem értett hozzá, hogyan kapcsolhatná ki. Curtis úr pedig észre sem vette, hogy elment a személyzet...
– Nagyon hangos ez a gép! – kiáltotta vissza a szőke hosztesz. – Nem értek semmit, amit mond...
– Hogy mondja? „Adjon sanszot ez ekképp?" Ennek nincs értelme, ne haragudjon, nem értem!
– Nézze, remélem, visszaér a takarító, és akkor tudunk beszélgetni, de egy szavát sem értem, elnézést! – zárta le a csevejt a lány.
– Ebben a zajban semmit nem hallok, azt főleg nem, amit mond, de tudja mit, már meg is van a tollam! – örvendezett Clifton Curtis, mikor felfedezte, hogy két irattömb közé szorult a Parkere.
Hát, jól elbeszélgettek.
Pár perc múlva a takarító is megérkezett, és el is cammogott rémes szerkezetével, valamint Tilda főnöke, a Szájas Örömök Stúdió vezetője, Ward McKee is befutott.
– Elnézést a késésért, de dugó volt a 2-es és a 6-os utca között – szabadkozott az adóhivatalnoknak, aki addigra már összepakolt, és úgy várta ügyfelét a padnál.
– Semmi gond – nyújtotta amaz a kezét. – Clifton Curtis.
– Üdvözlöm, Ward McKee, Szájas Örömök – fogadta a kezet a főnök, aki egy nagydarab, magas, szőke, tüskés hajú fickó volt, és a negyvenes éveinek közepén járt. Üzleti öltözetet viselt, tipikus ügyvezető kinézete volt. Jól rímelt az öltönyös adóellenőrre, csak nem volt annyira jóképű.
Ismét leültek a padokhoz, az asztalok mellé, mert máshová már nem tudtak volna papírokat teregetni.
– Gondolom, Tilda, az én jobb kezem már bemutatta a mi kis gyöngyszemünket – tárta ki karját széles mosollyal McKee, és már készen is állt egy marketing-bemutatóra.
– Ezért most inkább térjünk a tárgyra – vágott közbe udvariasan, kard híján szóval Curtis úr.
– Bejelentés érkezett, hogy Ön nem megfelelően kezeli a cég pénzügyi klaszterének kimutatásbeli elmaradásából érkező hiánypótló büdzsé alakítását.
– Meg tudom magyarázni – hebegett az üzletember. – De lehetne, hogy ezt ne a beosztottam előtt beszéljük meg? Nem hiszem, hogy neki ezt hallania kellene.
– Ha ő az Ön jobb keze, akkor miért ne – ajánlott helyet Tildának Curtis úr.
– Ó, nem, nem, vagyis igen, a jobb kezem, de azért a pénzügyi része nem tartozik a beosztottjaim egyikére sem. Büszke vagyok rá, hogy magam intézem – próbált előnyt szerezni szorult helyzetében az üzletvezető.
– Ó, értem már – vigyorodott el a hivatalnok, megkóstolva a gyengéket és butákat lebénító okos és erős hatalom édes ízét. – Nem „úgy" a jobb keze? Nos, ez már nem az én asztalom, inkább a HR-osztály zaklatásügyi kirendeltségéé – kuncogott. – Elnézést, de ez kihagyhatatlan labda volt – tért magához.
– Elmehet Tilda, vagy sem? – háborodott fel McKee.
– Várjon még – tartóztatta átható pillantással és puha karfogással az indulni készülő lányt a hivatalnok. – Ő mióta áll alkalmazásban? Bejelentett munkaerő? Legalább minimálbéren foglalkoztatja? Határozott vagy határozatlan idejű szerződést írtak? Minden papírra szükségem lesz Carp kisasszony alkalmazásával kapcsolatosan.
Tilda érezte, hogy szikrázni kezd a levegő, amint egymásra néztek. Egy pillanatra találkozott a tekintetük, és a légtér megtelt elektromos töltéssel. (A bevásárlóközpont elektrosztatikus töltést adott le bónuszban a késő estig ott maradóknak, így ők nap végén boldogan kisülhettek valamelyik bevásárlókocsi fogantyúján.) A papírok táncra keltek, szellő libbent és madarak csicseregtek – háromezer mérfölddel arrébb. Ez most nem az! Koncentráljunk már!
– Nos – szólalt meg Ward rekedtesen, ahogy az adrenalin megmerevítette hangszálait, és torka kiszáradt –, ha ezt előbb tudom, akkor elhozom a papírokat, így viszont nem tudok egyebet, mint esetleg a héten valamikor befáradni önökhöz... Ha ez így... elfogadható... megoldás.
Tilda engedelmesen álldogált a tárgyaló felek mellett. Egyre Clifton arcát fürkészte. Égő kék szemek próbálták kilesni a zöldes barna, titokzatos és izgató szemek titkát. Miért jött valójában? Lefülelni egy feketegazdaságot tápláló, multicégekkel parolázó, dolgozó népet kizsákmányoló, pénzhajhász monetaristát?
– Igen – mintha olvasott volna a gondolataiban a férfi –, valójában azért jöttem, hogy lefüleljek egy feketegazdaságot tápláló, multicégekkel parolázó, dolgozó népet kizsákmányoló, pénzhajhász monetaristát, de ha most nem tudom elcsípni magát, nekem a héten bármelyik nap megfelel ügyfélszolgálati nyitva tartási időben. Reggel 8 és délután 4 között várom az Adóhivatal főépületében, az Adózással kapcsolatos kihágások ügyével foglalkozó osztályon – ezzel felkelt az asztaltól, zsebéből kivéve átnyújtott egy névjegyet a megizzadt McKee-nek, aki joggal érezhette, hogy McKeenozni csak ezután fogják igazán.
– Önnek is adok, elragadóan szőke hölgy – fordult Tildához, és kezébe csúsztatott egy névjegyet úgy, hogy ujjai finoman érintsék a lány tenyerét, aki ettől megborzongott. (Vagy csak a légkonditól, amit ellenőrzés céljából tesztelgettek a hipermarket szinten, még zárás előtt...) – Hívjon bármikor, ha elnyomva és kizsákmányolva érzi magát.
Majd ugyanezzel a mosollyal el is tűnt a szemük elől, mint a köd.
Meg a lámpákat is lekapcsolták.
– Menjenek már haza! – üvöltött be a szintre az éjszakai biztonsági őr, aki a bevásárlóközpont szervizrészét őrizte, de olykor a közösségi helyeken is megfigyelő járőrözést tartott, és lekapcsolta a villanyt, hogy távozásra bírja a túlbuzgó munkalkoholistákat – meg az esetenként becsellengő, meghúzódni akaró hajléktalanokat...
+*+
– Anya...
Carpné felnézett a hálószobában a könyvéből. Azt hitte, egyedül lehet kicsit egy megerőltető, nehéz nap után, de Janet felébredt, és most ott állt az ajtóban.
– Egek, hiszen éjfél is elmúlt. Nem tudsz aludni?
– Nem nagyon. Idekucorodhatok? – kérdezte tőle a kamaszlány, és olyan arcot vágott, mint ötéves korában. Közeledett az ágy felé, lesunyt fejjel, felfelé nézve, mint egy kis ázott kutya. Nagyon aranyos volt akkor, most viszont inkább viccesnek hatott. Ismerve egyébként vérmes természetét...
– Hát, hogyne – invitálta be gyorsan a takaró alá, maga mellé anyja. – Meg ne fázz nekem jobban! Meg aztán, ha rám ragasztod a nyavalyádat, legalább nem kell holnap dolgozni menni – kuncogott, és összekoccantotta fejét a lányáéval.
– Jaj, Anya, olyan vagy, tudod, hogy ez nem fertőző már – felelte az, miközben befészkelte magát a kényelmes fekvőhelyre.
– Mi? Az iskolusz undoritisz? A fenéket nem... Felnőttkori szövődménye a munkusz undoritisz. Ha lehet, még rohadtabb, mint kiskori megnyilvánulása. És semmivel sem gyógyítható, kizárólag szabadnappal... Mondd el, kicsim, mi bánt? Miért nem tudsz aludni?
– Mert már szétaludtam a fejem. Ma többet aludtam, mint egy sárgaságot kapott, alultáplált újszülött.
–Jesszus, te gyógyulsz – konstatálta tettetett meglepetéssel Janet meglehetősen cinikus hasonlatát.
– Fogadjunk, hogy még mindig Tildán rágódsz, Anya.
– Apátok lelépése után kicsit nehezen viselem az eltűnős családtagokat. Különben is, nem értem, hogy miért nem jó neki itt? Az egyetemre sem vették fel, ilyenkor kell a támogatás, hogy ne adja fel, folytassa az előkészítőt. Elherdálja a tehetségét olcsó dolgokra. Cipőárusításra, gyorsétteremre, takarításra, most meg erre a fogfehérítésre, vagy mire!
– Fogközbarát táplálkozási, orális tanácsadó hosztesz a feladatköre, egészen pontosan.
– Hű, de tájékozott vagy! Hát, ez minden, csak nem jó... Ennyi erővel lehetne valami visszataszító foglalkozás is, mit tudjuk mi itt, Oregonban, hogy a jó öreg Nagy Alma mire bírta rá?
– Szerintem baljós és hagymázos képzelgés helyett látogassuk meg valamikor, oké?
– Nem is tudom. Beszélnem kellene vele. Nehogy zavarjuk vagy ilyesmi... Már vagy három hónapja nem hívtuk fel egymást. Nagyon haragudhat rám...
– Nyugi, Anya, majd én elsikálom. Mire odaérünk New Yorkba, kezes bárány lesz. Hidd el nekem! ...És most hagyj aludni, légy szíves!
Ezzel a mondattal Janet Carp hátat fordított immáron teljesen éber anyjának, és – amúgy amerikaiasan – bevágta a szunyát.
Az asszony magára maradt a kétségeivel és a kérdéseivel. Tovább olvasta a félbehagyott könyvet, ami egy kétes hírű kurtizán és hűséges költő-szerelme közötti viharos és szenvedélyes szerelméről szólt. „És akkor Jeanne felkapta a vázát, amely a keze ügyébe került, majd egy hirtelen mozdulattal elhajította Serge felé..." Gyönyörű volt.
+*+
Tilda szemére sem jött álom, habár három órával előrébb járt, mint nyugati parton élő családja. Vagyis New Yorkban már reggel kilenc volt, és ő dolgozott, pedig egész éjjel nem aludt, így aztán talpon maradni sem volt egyszerű. Tulajdonképpen az egész este, éjjel és reggel egy egybefüggő álmatlan éjszaka volt. Ott állt a standon, kiszolgálta a látogatókat – aznap csak délig hat érdeklődő volt, és ezek közül egy vásárolt is Szájas Örömök® fogselymet! –, de csak kívülről érzékelte önmagát. A szája száraz volt, a szeme bedagadt és a másnaposság érzése kerítette hatalmába, pedig nem alkoholból ivott sokat, hanem az éjjelt átszelő ébrenlét kínos mocsarából, vagy honnan. Mindenesetre irdatlanul szarul volt, annyi szent.
– Halló? Tony, ma nem vagyok vevő a marhaságaidra – szólt bele a telefonba, mikor az megcsörrent. Nem kapott választ, így nagyon megijedt. Csak nem egy zaklató...?! De nem. Csak annyira fáradt volt, hogy elfelejtette elhúzni a zöld gombot... Így aztán a fülébe sikoltotta a telefon az utolsó csörrenést, amitől nagyot visított és elejtette a készüléket ijedtében. Mire utánanyúlt, az elhallgatott. „Francba" – dohogott magában.
Egész éjjel két dolgon járt az agya. Az egyik az adócsalás és a be nem jelentett, feketepiaci munkás-rémkép körül, a másik az ellenállhatatlan arcú és testű, izgató adóhivatalnokon. Ahogy matat a papírok közt... keresi a tollát... rámosolyog... beszél hozzá a megnyugtató hangján... a kutya meg nem mondaná, hogy finánc. Ezerszer lejátszotta magában, mi lett volna, ha nem engedi elmenni a standtól... Ha megetetheti a fogközvédő termékmintával... Egy színes, szélesvásznú pornófilmet forgatott le a dolgok mikéntjéről, hogy mi lett volna, ha... Most is csak úgy jöttek a képek, sorban, szép kis mozifilm 18 éven felülieknek...
– Elnézést, de folt van a szoknyáján – súgta hirtelen valaki a fülébe.
– Jesszusom! – sikított fel. A legjobb résznél szakították félbe! – Hol? – nézett le magára rémülten. A szoknyáján elöl egy hatalmas kávéfolt virított, amit épp most öntött le a kézmelegre hűlt, ipari kávéjával.
Felnézett, és akkor érezte, hogy ez a „ciki" megfogalmazhatatlan szuperlatívusza, mely az idő ezen intervallumában, konvergálhatott a maximum felé.
Kedves és szokásos emberi arckifejezéssel, ám nevetését palástolva előtte állt, ahogy álmaiban elképzelte, „Mr. C.C.", azaz Clifton Curtis, az adóhivatalnok.
– Ó, a csudába! – korholta magát, és pirosabb lett a hipermarketekben használt „Akció!" feliratoknál. Gyorsan visszaállt a stand mögé, hogy csak a felsőteste látsszon.
– Semmi gond – somolygott a rettegett adó-nisz –, általában senki sem tud jól aludni, miután találkozik a magamfajtákkal. De most ne féljen, nem hivatalos ügyben jöttem. Gondoltam, elnézek már ide, hogy megismerkedjem a termékkel, ami idevonzza a látogatókat. Milyen íze lehet egy ehető fogselyemnek?
– Nem igazi fogselyem, persze, hanem fogközvédő ropogtatnivaló – nevetett fel Tilda. Előretolta a tálcát, hogy a férfi vehessen a kicsi falatkákból. – Sonkás, pizzás, sajtos és natúr sós – mutatta be a választékot a lány.
– Magának melyik a kedvence? – kérdezte Clifton, és rákacsintott a szőkeségre, aki ettől megint elpirult.
–Szereti a bio és vega dolgokat, ami kívül retkes, belül gombás, igaz, Tilda? – termett ott Tony a sármos férfi mellett. Idegesítően nagy volt a kontraszt a szívdöglesztő harmincas és a formátlan, kissé elhízott, zsíros hajú húszas pasi között.
– Édes istenem – suttogta maga elé lemondóan a lány, aki már nem tudta, hogy milyen fűtőértékkel éghetne jobban.
– Curtis úr, bemutatom Tony Wallace-t, az év dolgozóját az Ugrálj Szabadon boltjából. Nem akarja őt is kivizsgálni, esetleg elvitetni? Felszabadító lenne – tört ki belőle szabadon az igazság szava. Meg egy harsány böfögés, amit a kialvatlanság mellé társuló kávéivás okozta folyadékhiánynak és levegőnyelésnek volt betudható.
„Te olvasod is, amit írsz?
Szerinted?
Folyadékhiány mióta okoz böfögést?
Nem tudom. Nem mindegy?"
– Böööf... Elnézést – szabadkozott Tilda. Már sokkos állapotban volt lelkileg az általa produkált kínos helyzetek miatt. Ezt már fel sem vette.
– Az adrenalin okozza – mutatott rá Tony. – Rá se ránts. Majd az öcséd ráránt... Ha értik, mire gondolok – nevetgélt saját korlátolt és ízléstelen viccén Wallace.
– Mondd, Tony, nincs neked jobb dolgod? – szúrta oda ingerülten Tilda. – Nézd csak, ott egy vásárló, és pont felétek tart! – kiáltotta a fiú standja felé mutogatva. – Na, húzz el!
– Imádom, amikor lehet szívatni – csücsörített Tony, majd eltűnt balfenéken, mert történetesen tényleg érkezett egy vásárló a standjához, mit ad isten és a könyvíró, meg végszava is volt.
...Végszó!
...Végszó!!!
– Hát ez volt Tony, a korlátoltság és a humortalanság mintapéldánya – ocsúdott a szöszi hosztesz, aki időközben belefeledkezett a saját renoméjának megtartásába vendége előtt.
„2:22. Nem kéne már aludnod?
Nem. Hagyjál már! Mondd, neked is nincs jobb dolgod?!
Nincs. De holnap dolgozol...
Jól van, most van ihletem, hát mit szólsz bele?"
Szóval Tony távozásával mintha angyalok szálltak volna el a Szájas Örömök standja, a hosztesz és látogatója fölött.
– Elnézést, tegnap meg ma tényleg nehéz napom volt – hunyta le szemét szégyenlősen a lány.
– Nem kell szabadkoznia – fogta meg a kezét a férfi. – Mindenkinek lehet nehéz napja. Ez egy ilyen világ. Kőkemény, harcokkal és ehhez hasonló sztereotípiákkal teli. Mondja... Mert már nem bírom tovább. Tudom, hogy ön a lányom lehetne, ha 17 évesen összehozok egy kölyköt az akkori hat különböző nőm valamelyikével, és tudom, hogy magácska hamvasszőke és talán szűz is, meg azt is tudom, hogy én egy papírrágó, büdös szájú hivatalnok vagyok, aki...
– Hallgasson – tette a sármos Curtis úr szájára az ujjait Tilda. – Le kell csekkolnom azt a szájat. Ha igaz, akkor kap tőlem grátisz szájvizet.
Majd – maga sem tudta, milyen indíttatásból, de a pillanat varázsában – áthajolt a standon, és megcsókolta Cliftont.
Meglepődött, hogy nem is büdös a szája, ellenkezőleg: édeskés és mentol illatú volt. Puha, mint a júniusban piacon felejtett és augusztus elején megtalált cseresznye, mint a frissen leejtett paradicsom felszakadt héja. És legalább annyira piros... De egyáltalán nem büdös.
– Nem is büdös a szája – lehelte a csodálkozástól kissé bénultan a szőke lány.
– Csudába – suttogta a férfi –, akkor nem kapok ajándék szájvizet?
Közel volt az arcuk, és azt hitték, egyedül vannak a mindenségben, vagyis a „mindenségit, Carp, mit képzel, ez a Walmart, nem egy elk*rt kupleráj!" felkiáltással megtöltött hipermarketinges levegőben, azaz – zviviviviiiiiitty, mondaná a visszahúzott hangszalag, mikor megáll a filmzene – úgy tűnt, még sincsenek annyira egyedül.
– Carp, mit képzel, mit művel? Azt hiszi, valami ócska kuplerájban van?! – recsegte tényleg valaki magánkívül, de rajta kívül más nemigen kiabált.
Ez a valaki pedig az elgyötört arcú stúdióvezető, Ward McKee volt, akinek a tegnapi peches adóhivatali találkozása után már egyáltalán nem akaródzott semmilyen kihágást engedélyezni.
– Khm, khm... – az alkalmi gerlicepár szétrebbent.
– Á, csak teszteltem a fogselyem és a fogvédő harapnivalók hatásosságát enyhén savas közegben... – próbálta menteni a menthetetlent Tilda, és erre már Clifton is hevesen bólogatott, csak higgyenek már nekik és ne legyen botrány, mert legkevésbé az hiányzik ezekben a zaklatott hétköznapokban. (Főleg, amióta megint véget ért a Melrose Place és a Dallas összes évadja, valamint a Fox bejelentette, hogy ismételten elkapálják az idei díjnyertes sorozatukat valami alantas újdonságért.)
– Ráadásul... pont vele?! – fakadt ki még egyszer Ward, amikor meglátta a zavartan mosolygó, kisfiús szégyenérzetbe burkolózó Curtist.
– Nézze, ez roppant kellemetlen mindannyiunknak, de higgye el, hogy csak a munkámat végeztem. Körültekintően átvizsgáltam az árut, használat közben és egy helyi dolgozó segítségével, hogy kellőképpen megtartsuk az objektivitást. Le kellett ellenőriznem, elkerülve a placebohatást vagy a Heisenberg-féle határozatlansági elv eredményét, miszerint... Nem érdekes. De a lényeg, hogy azt kutattam, hogy az önök terméke minőségileg mennyire kifogásolható... Minden ilyen kifogásolt esetben meg kell bírságolnom az adófizető, kereskedelmi cégvezetőt, amiért megtéveszti a fogyasztókat. Ám megnyugodhat, jelen esetben nem találtam semmi hiányosságot a Szájas Örömök® termékekkel kapcsolatosan, így önnek csak a pénzügyek terhelik a hivatali elintézendőit, a fogyasztóvédelmet és az állami meósokat nem szabadítom magukra.
Ezzel az adóhivatalnok eredményesen kivágta magát és Tildát a kutyaszorítóból. (meg az – egy figyelmetlen vásárló jóvoltából – időközben rájuk tekeredő madzagszerűségből).
– Bocsánat! ...Jaj, kisfiam, ne játssz a kötéllel, a végén odajutsz te is! – korholta a figyelmetlen vásárló, egy meglehetősen „kedves" anyuka a hétéves kisfiát, mikor az nevetve összeszedegette az általa bogba kötött madzag maradványait.
Közben McKee nagyot nyelt, félrement a nyála a nagy üvöltözésben, és az arra való koncentrálásban is, hogy ne nevesse el magát, amiért ez a két szerencsétlen idióta belegabalyodott valami háztartási, nem élelmiszer jellegű (non-food) vacakba. De kibírta, és így megőrizte vezetői méltóságát, mint aki uralta a helyzetet.
– Rendben, elfogadom. Meglehetősen szokatlan munkamódszer, de hatékony... Gondolom – bólintott kissé kétkedve, de engedve a hivatal erejének.
A szőke hosztesz pillantásaival majd’ felfalta a cserfes adóhivatalnokot. Ez a kis jelenet, a nagy szavak és Heisenberg – aki az ő lányos képzeletében nyilvánvalóan csak egy döntésképtelen tini szerelmesregény-író lehetett, és ezért is nem vették fel a Harvardra – kikezdték benne a felágaskodó Nőt... Na, hagyjuk. Érti mindenki, mire gondolok.
„Értjük. Tovább."
Szóval szívesen töltött volna a férfival mélyebb ismeretség létesítése okán időt.
„Na, ezt írd át."
Szóval szívesen töltött volna időt, mélyebb ismeretség létesítése okán, a férfival.
„Mondok egy viccet. Te tudod, mi a különbség egy jó pasi és egy jó könyv között?
Nem én. Mi?
...Akkor pasizz tovább szépen."
Clifton is érezte a bizsergést – a mobiltelefonja jelzett, hogy le fog merülni.
– Most mennem kell – kocogtatta meg ujjaival a stand pultját, mintegy feloldva a meglehetősen befülledni igyekvő helyzetet. Mélyen a lány szemébe nézett, és azt mondta:
– Mikor volt utoljára szemfenék-vizsgálaton? ...Ööö, akarom mondani... Hívjon, ha bármi van, vagy akkor is, ha nincs. Bár akkor nincs bármi, csak a semmi. Hogy lehet a semmi bármi, ha egyszer nincs? Hívjon, ha kedves az életem! Vagy, ha ön az én kedves életem... Na, viszlát.
Azzal ismét eltűnt, de most látták elmenni.
Az élet és a vér a szokásos medrében folyt a továbbiakban a Szájas Örömök portáján. Is.
+*+
Aznap este hazaérve letette a táskáját a szűkös albérleti szobájának nappalivá avatott sarkába, Tilda leült a kopott fotelba, és elővette a névjegyet, amit Cliftontól kapott. Egy darabig forgatta az ujjai közt, aztán keresztbe rakta, majd végül origamit gyártott belőle, csak úgy, szórakozásból. „Oregoni origami, oregánós aranygali – mantrázta mélyen belül. Ez megnyugtatta kicsit a hivatalnok iránt felajzott érdeklődését. Közben eszébe véste a névjegygalacsinról fel-feltűnő telefonszám számjegyeit: 4... 2... 7... 0... 7... 2... 4... De furcsa számsor, milyen jópofa, könnyű megjegyezni. „Hogy is volt? 4... 2... Oké. Megvan.
Mi lenne, ha felhívná? Meddig csörögne ki? Vajon ő hagyná? Vagy azonnal felkapná a telefont? Álmos hangja lenne? Vagy vágyakozó? Számít rá? Vajon meglepődne? Elmehetnének-e még aznap este randizni? Vagy a felesége venné fel, és ő meg jól bebukna, mint szökött állatkerti majom az asztal alá?
„Egy próbát megér."
Beütögette a számokat, nagyon vigyázva, hogy pontosan sorban következzenek, nehogy félremenjen. Azt nem bírná ki idegekkel.
– Prrr, prrr, prrr – mondta lassan a digitális jelzés a hangszóróban, vagyis a telefon kicsöngött.
Tilda gyomra már a torkában volt, úgy érezte, kihányja, de menten.
– Tessék – egy férfihang szólt bele.
Mr. C.C.! A lány nem bírt megmukkanni.
– Halló? – kérdezte a vonal túlsó felén az ismerős hang.
A szőke szépség még mindig nem felelt. Valaki ellopta a hangszálait.
– Halló, ki van ott? ...Szóljon bele! Látom a kijelzőn a telefonszámot. Ha szórakozik, visszahívom, megkeresem, és elbeszélgetek magával! – a férfi kezdett ingerült lenni a hosszúra nyúlt csend miatt.
– Ne! – nyögte ki Tilda. – Vagyis... De. Beszélgessen el velem! Jöjjön el, keressen meg, és beszélgessen el velem! – az utolsó szavak már könyörgésként hagyták el a száját.
– Carp kisasszony? Nahát! Miért nem ezzel kezdte? – kacagott bele a kagylóba a szexis hivatalnok.
Még a hangja is szexis volt. Meglehet, egy egész szextett is ott volt. Persze még nem volt semmilyen tett a szex felé...
„Ne próbálkozz, ezzel nem lesz jobb. Készülj a halálra! Tűz, könyv a tűzben, üres nyomda, remittenda a sarokban, sarok a remittendában, elégedetlen kiadó, lincshangulat a könyvesboltban, éhező író, vááá!
Jaaaj!!! Neee!!!
A remittenda a visszamaradt nyomdai anyagok összessége, el nem adott kiadványok összehordott példányai. Elszállításuk minden esetben megbeszélés tárgyát képezi, de az ügyfél megrendelése esetén a nyomda felelőssége épségben visszaszállítani a remittendát az ügyfélnek, ha az kifizette és igényt tart rá. Novoszibirszk és Mahoney Nyomda, Portocabana OR, USA, 2004. ISBN 786-254..."
– Miért nem ezzel kezdte? Végre hallom a kedves kis hangját. Hát, mondja, mi nyomja a kis szívét? Nekem