Cartes a la meva mare: Correspondència 1950-1963. Seleccionada i editada amb comentaris per Aurelia Schober Plath
()
About this ebook
Aquestes cartes mostren la vida de Sylvia Plath des de la seva vessant més personal, amb una prosa lliure i vital que s'enlaira en tota la seva plenitud. Escrites amb la mateixa lucidesa que caracteritza la seva poesia i la seva prosa, ens deixen veure l'escriptora que hi ha darrere de les exigències estilístiques, la por i el neguit de viure.
Beverly Barton
I'm a sixth generation Alabamian who writes mainstream romantic suspense for Kensington. I'm also a wife, mother and grandmother. People who know me well will tell you that my family is more important to me than anything in the world. I'm fortunate to have a cousin who is like a sister to me and am blessed with a handful of close friends, whom I refer to as my bosom buddies. I wouldn't know what to do without these great gals who give me encouragement, support, advice, love and lots of laughs. I was born in Alabama, where my parents lived on my paternal grandmother's ancestral home place, a farm that is still owned by a member of the family. My upbringing was divided between Tuscumbia & Barton, Alabama and Chattanooga, Tennessee. I graduated high school from Chattanooga Central and then attended college at the University of North Alabama. I married young and traveled briefly with my husband, who served in the navy in the mid-to-late sixties. After my husband decided against a military career, we settled back in our home state of Alabama and started a family. First a daughter and then a son. I was "in my element" as a stay-at-home mother and I can truthfully say that I've loved every moment of motherhood. I enjoyed my children as babies, as toddlers, grade-schoolers, teenagers and now as adults. Our children are both grown and out of college, with successful lives and good marriages. I always wanted four children and when my two kids married fabulous people, I finally got that second daughter and son. We have two young grandsons, who have brought tremendous joy into our growing-older world, and just this year, we were blessed with the birth of a beautiful granddaughter. I sold my fist book in 1989 and it was released as a July 1990 Silhouette Desire. Yankee Lover was set in my hometown of Tuscumbia, Alabama, during the annual Helen Keller Festival. Since that first sale, I've written over sixty books for Silhouette and Kensington. My first mainstream romantic suspense, After Dark, was released in December 2000 under the Zebra imprint for Kensington. In the past seventeen years, I've gone from being one of the "new kids on the block" to one of the "old pros."
Related to Cartes a la meva mare
Titles in the series (10)
No diguis res: Una història real de violència i memòria a Irlanda del Nord Rating: 5 out of 5 stars5/5Per què ser feliç quan podries ser normal? Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA l'ombra d'Amazon: Una història del nostre futur Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsL'imperi del dolor: La història secreta de la dinastia Sackler Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEls hereus: Un retrat proper de la fractura racial a Sud-àfrica Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsCanalles: Històries verídiques sobre estafadors, assassins, rebels i malfactors Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEls nois de Hidden Valley Road: Dins del cap d'una família americana Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsSolito: Una història real Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEl calamar gegant Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsCartes a la meva mare: Correspondència 1950-1963. Seleccionada i editada amb comentaris per Aurelia Schober Plath Rating: 0 out of 5 stars0 ratings
Related ebooks
Vesuvi a casa: El poder d'Emily Dickinson Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsHistòries originals de la vida real Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsFragments d'inexistència Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsDiaris Rating: 4 out of 5 stars4/5El conte de la Serventa Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsAdrienne Rich: Vint-i-un poemes d'amor (1974-1976) Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEls homes i els dies: Obra narrativa completa Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsPer què ser feliç quan podries ser normal? Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsDes de dins Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLa profunditat de les butxaques: Unes històries que ensenyen el que amaga la banalitat de les aparences Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLa meitat evanescent Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsCanteu, esperits, canteu Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsOmbres de foc Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsSuspens. Com escriure una novel·la d'intriga Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsSubmissió Rating: 4 out of 5 stars4/5Frankenstein o el modern Prometeu Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsJo, que no he conegut els homes Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEsyllt T. Lawrence: Una gal·lesa entre dracs Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLa cinquena impossibilitat Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLa finestra discreta. Quadern de la roda del temps Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsL'home que va caure a través de la terra Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLa mort del conjurador Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEl meu jo gastronòmic: Pròleg de Maria Nicolau Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsManual per a dones de fer feines Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEls hereus: Un retrat proper de la fractura racial a Sud-àfrica Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsA la recerca de la felicitat Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsLa meva Ucraïna Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsEls primers contes Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsTres relats de passió Rating: 0 out of 5 stars0 ratingsPedra de toc Rating: 0 out of 5 stars0 ratings
Related categories
Reviews for Cartes a la meva mare
0 ratings0 reviews
Book preview
Cartes a la meva mare - Beverly Barton
PRIMERA PART
27 de setembre de 1950 - juny de 1953
Les cartes de la Sylvia de l’Smith College mostren l’afany d’una estudiant responsable que s’esforçava per obtenir bones notes, en part per poder estar satisfeta de si mateixa i per construir-se la imatge que volia, i en part per demostrar que era mereixedora del generós ajut econòmic que rebia de diferents fonts: de la Fundació Olive Higgins Prouty, de la beca Nielson i de l’Smith Club de Wellesley. A aquest esforç s’hi afegia la necessitat de projectar una imatge de persona tot terreny: és a dir, l’estudiant que no només triomfava acadèmicament, sinó que també era socialment acceptada tant pels nois com per les noies, i la persona servicial que col·laborava amb els de la seva generació i amb la comunitat. A tot això, la Sylvia hi afegia el seu desig ardent personal: progressar creativament en el camp que havia triat —l’escriptura— i aconseguir reconeixement. La pressió que li suposava la implicació en tots aquests àmbits l’aclaparava de manera intermitent, tant en l’aspecte físic com en el psicològic.
Primera carta escrita des de l’Smith College.
Smith College
Northampton, Massachusetts
27 de setembre de 1950
Estimadíssima mama,
Mira, només falten cinc minuts per la mitjanit i he pensat que els passaria escrivint la primera carta a la meva persona preferida. Si la lletra em surt torta és perquè he begut massa sidra.
Tot i que encara no he decorat l’habitació amb gaires adorns, ja me la sento molt meva. Les coses tangibles poden ser extraordinàriament acollidores, de vegades. Tot i que només hi soc des de les tres, sembla que hagin passat moltíssimes coses. Em ve de gust tenir un primer contacte tranquil amb l’habitació i amb les noies.
Tinc la sensació que he entrat en un pis de Nova York per error […], la fusta d’auró de l’escriptori sembla de vellut. M’encanta la meva habitació i m’ho passaré molt bé decorant-la.
He passat mitja hora ajaguda, sentint el rellotge. Em sembla que m’agradarà: el tic-tac és tan rítmic i tan impertorbable que sembla un batec de cor, o sigui queeeee… es queda a l’escriptori.
[…] Després de la festeta de benvinguda en què una estudiant de primer de Kansas, expansiva i divertidíssima, ens va provocar atacs de riure incontrolables, les tres de primer vam passar una estona assegudes enraonant. Després les vaig deixar a la seva habitació del primer pis, em vaig posar a xerrar amb l’Ann [Davidow] al segon pis, i finalment vaig arribar aquí a dos quarts de dotze. Les noies són un món nou per a mi. Em sembla que serà fascinant anar-les coneixent. Ostres, viure a la mateixa casa amb quaranta-vuit nenes de la meva edat…, quina vida! Som (no et desmaïs) sis-centes a la classe. La senyora Shakespeare [la directora] és molt maca. De fet, m’agrada tot. […]
Petons, Sivvy1
28 de setembre de 1950
Estimada mama,
[…] De moment, m’entenc amb tothom, a la residència. Que bé que cada vegada hi hagi més cares conegudes. M’encanta la meva habitació i el lloc on és, i estic del tot convençuda que ara i aquí tot depèn de mi. No tinc excusa per no sortir-me’n en tots els aspectes. Però trobar l’equilibri és el primer problema.
Aquest matí hi ha hagut assemblea de facultat. La vegada que he estat més a punt de plorar, des que he arribat, és quan he vist els professors tots resplendents, de colors, amb medalles i emblemes, desfilant per l’escenari, i he sentit l’estimulant parlament de l’adorable senyor Wright. Encara no em puc creure que soc una NOIA SMITH! […]
Tota la casa és una barreja de la gent més simpàtica que et puguis imaginar. A la Gerry —una noia espaterrant— li han publicat una foto amb un escrit a Flair com a representant dels Col·legis Femenins de l’Est. Aquí tothom parla d’Europa i de Nova York. La Lisa m’ha explicat que val més no treballar massa i tenir temps «per jugar amb les nenes de casa». Em sembla que ha fet una bona feina d’adaptació. Espero poder-la arribar a conèixer bé, algun dia. És molt simpàtica i s’hi pot parlar de qualsevol cosa.
Petons, jo
29 de setembre de 1950
Estimada mama,
M’ha passat la cosa més divina que et puguis imaginar. Era a la sala, havent sopat, prenent-me un cafè tan tranquil·la, i una de l’últim curs m’ha dit a l’orella, en veu baixa: «He triat un home per tu». Jo m’he quedat allà palplantada, amb cara de «Per mi, vols dir?», i llavors m’ho ha explicat. Es veu que va conèixer un noi que viu a Massachusetts, però que va anar a l’Acadèmia Militar de Culver. Aquest any fa primer a Amherst i és alt, guapo i… agafa’t fort… ESCRIU POESIA. Em vaig quedar allà asseguda, balbucejant entre dents de cara al cafè. Diu que passarà d’aquí un parell de setmanes. Ostres, quina emoció. Només la possibilitat de conèixer un noi sensible que no sigui un fanfarró fa que em senti surar en un món de boira rosa.
Aquí el menjar és boníssim. He repetit de tots els plats des que he arribat i segur que m’engreixaré. M’encanta tothom. Si em puc treure totes les assignatures discretament bé i dormir prou, serà perfecte. Que feliç que soc. I aquesta expectació fa que tot sigui súper. No paro de murmurar: «ARA SOC UNA NOIA SMITH».
JO
30 de setembre de 1950
(Mitjanit)
Estimada mama,
[…] La revisió mèdica […] ha consistit a embolicar-me amb un llençol i a anar d’una habitació a l’altra despullada. M’he acostumat tant a sentir «Treu-te el llençol!» que ara haig de vigilar de no descuidar-me de vestir-me! Faig u setanta-cinc d’alçada, peso seixanta-dos quilos i tinc bona postura, tot i que quan em van fer la foto per comprovar la postura, vaig fer tants esforços perquè les orelles i els talons estiguessin en línia recta que no vaig pensar a posar-me ben dreta. Com a resultat, vaig haver d’entomar el comentari: «La postura està alineada, però corres perill de caure de morros».
[…] Després córrer cap a casa a recollir el correu tan esperat. Hi havia la teva carta preciosa i dues de l’Eddie!2 [Cohen]. […] Estic molt contenta pel que em dius; tot és fantàstic, especialment allò d’Exeter. [L’àvia i jo hi havíem anat a fer una visita a en Warren, el seu germà.]
[…] Havent sopat ens hem posat al voltant del piano i hem cantat durant una hora ben bona. No havia sigut mai tan feliç com amb aquest grup de noies, amb el piano, la Lisa a l’acordió i dos ukeleles, cantant les meves cançons tradicionals preferides. Quina sensació tan meravellosa. La vida casolana no es pot comparar amb la camaraderia de viure amb un grup de noies. Totes em cauen bé.
Després de les cançons, dues noies del meu annex han pujat a la meva habitació amb la idea d’estudiar. Però ens hem embrancat a aprendre a ballar el xarleston […]. L’Ann Davidow s’ha quedat a fer els deures de religió. Ens hem enredat en un debat, i de moment és la noia que més m’agradaria tenir com a amiga. És lliurepensadora. Hem parlat de Déu, de religió i dels homes. Els seus pares són jueus. La trobo molt atractiva —gairebé tan alta com jo, de cara pigada, cabells curts castanys i ulls blaus espurnejants.
[…] El noi sensible de qui et vaig parlar a la postal encara no s’ha materialitzat. Li dono un mes. Ja m’he enamorat d’ell, només per la faceta de poeta.
Petons, Sivvy
1 d’octubre de 1950
Estimada mare,
[…] L’Ann Davidow, la jueva encantadora de qui t’he parlat, em va trobar un noi d’Amherst com a parella. […] Érem tres parelles, i quan van arribar els nois, va ser un alleujament veure que el meu feia metre vuitanta, era prim i anava ben arreglat. […] No sé quin cop de sort ens va emparellar, però la meva primera «cita a cegues» va ser afortunada. […] En Bill i jo ens vam separar del grup i vam travessar el corredor fins a la seva habitació. Era molt maca: llar de foc, discos, grans butaques de pell. I, pel que sigui, ens vam posar a parlar amb molta franquesa. Em va sorprendre que m’encertés alguns aspectes de la personalitat que normalment amago. Però vaig veure en ell una sensibilitat que m’atreia en comparació amb la colla de bevedors cridaners i fanfarrons, i li vaig parlar amb sinceritat. La seva actitud em recorda una mica la d’en Warren. […] Ni tan sols va provar d’abordar-me i això és un altre punt a favor seu. Després d’haver parlat d’uns quants temes importants que ara no recordo exactament —relacionats amb l’ego i les creences religioses—, es va aixecar de cop i vam anar a un altre edifici a ballar. Després d’unes quantes peces, em va portar, també de cop, cap a fora de la casa i vam decidir passejar pel campus. No hi ha res tan bonic com un campus de nit. Arribava música dels edificis; la boira difuminava els llums i, dalt del turó, semblava que poguéssim fer un pas fora del límit i endinsar-nos en el no-res […].
Des que he arribat, no m’havia sentit en cap moment en una illa de calma interior com durant aquella estona. M’agrada la gent, però conèixer un individu sempre m’atreu més que res. Ens vam asseure als esglaons i vam continuar parlant, a la fresca i a les fosques; li vaig dir que em sentia molt còmoda. Es veu que ell se sentia igual. Vam tornar a casa a dos quarts d’una amb els altres, i jo era molt feliç. Pensar que no havia de sofrir la tortura d’estar asseguda en una habitació plena de fum amb un somriure de festa postís veient com el meu acompanyant s’emborratxava! Aquest noi era amable i tendre. Surt per tenir companyia, i per això li vaig parlar d’en Warren. […]
[…] De tornada al Haven [House], ens vam quedar una estona a fora; totes les altres parelles venien pel camí petonejant-se, sense preocupar-se de si els miraven. Ell va somriure, em va mirar i va dir: «N’hi ha que no tenen inhibicions», i em va fer un petonet ràpid a la punta del nas.
I això va ser tot […], va dir que s’alegrava de saber que jo vivia a Haven House perquè així no hauria de rastrejar tot el campus buscant-me.
Segons els seus comentaris, jo visc «a fons», soc de personalitat dramàtica, de vegades parlo com una col·legiala que recita la lliçó de memòria i tinc accent del sud!
No em facis cas si divago. La primera cita universitària és molt important i ara sí que sento que formo part de la vida.
Petons, Sivvy
3 d’octubre de 1950
Estimada mare,
Aquest matí he rebut la teva carta de diumenge, i he pensat que t’escriuria un parell de ratlles. Les teves cartes són absolutament fascinants i per mi tenen molta importància, ja que no en rebo gaires ni tinc temps d’escriure amb coherència […].
Tant de bo només tingués divuit hores de classe. Amb vint-i-quatre, sento molta pressió. Adjunto una còpia de l’horari, perquè ho entenguis una mica. Com pots veure, tinc sis hores tant d’art com de botànica, i això fa que l’agenda quedi molt atapeïda […].
[…] No estic pas tan exhausta físicament com al principi. De fet, ja començo a veure una mica d’ordre en el caos. Ja veuràs com d’aquí un parell de setmanes hauré adquirit hàbits d’estudi i de son […]. Ara mateix no hi veig més enllà d’unes quantes hores. Però em dic que això és normal. Roma no es va construir en un dia, i si accepto la confusió com una conseqüència lògica d’haver-me desarrelat de l’entorn familiar, seré capaç de resoldre més bé els problemes.
Avui hauríem d’haver celebrat el Dia de la Muntanya [un dia d’octubre que faci bon temps, escollit a l’atzar, en què se suspenen les classes perquè els estudiants puguin anar d’excursió a la muntanya]. L’arbre de davant de la meva finestra resplendeix com si fos d’or pur. Ai, quina alegria, no haver d’estudiar i poder pujar a la muntanya amb bicicleta!
Petons, Sivvy
[Postal]
5 d’octubre de 1950
Estimada mare,
[…] Només espero que els profes no em vegin tan estúpida com em veig jo!
Petons, Sivvy
[Postal]
5 d’octubre de 1950
Estimada mama,
No pateixis per si sacrifico el meu temps preciós escrivint-te. Aquestes postals només em prenen un segon. Abans de ficar-me al llit, t’envio un tros de vers.
Tremen les fulles d’or
en una esquerda del temps;
titil·la el groc
en la intensa claror del sol:
la llum salta i balla,
fa piruetes,
mentre a dalt el blau
llepa el cel pur.
Es gronxen les fulles d’or
amb el vent.
Els fils d’or s’esquincen.
En remolins de vertigen
i embats de fantasia
cauen fulles lluminoses, planant.
Murmuren carrer avall
en una dansa seca, immortal;
les fulles de peus barroers
avancen i giren
guimben
voleien
giravolten
roden
es retorcen.
Esclats d’or
al regueró;
fulgor i centelleig
ronques curses;
silencis de vent brusc xxxt
xxxt
xxxt.
I en aquest moment quiet, fred,
a l’herba, bassals d’or.
10 d’octubre de 1950
[…] Per molt desagradable que sigui tenir una sinusitis ara, he decidit que m’ho prendré amb filosofia i com un repte.
[…] Fa un dia d’estiuet de Sant Martí: cel blau, cauen fulles daurades. Algunes noies estudien —no gaires—. I jo soc aquí, al meu cau, i el sol m’escalfa per dintre. I la vida és bona. De la desgràcia sorgeix l’alegria, clara i tendra. Tinc la sensació que aprenc […]. Gairebé dono gràcies per aquesta solitud plàcida perquè encara em sento massa fluixa per al treball enèrgic.
[…] Vaig enviar una carta a en Warren, però encara no tinc resposta. Com me l’estimo, aquest noi! Les teves cartes són dolces i assolellades. […]
Aquest Austin [el poeta?] va ser molt tendre, però és evident que li agraden les rosses baixes, o sigui que o em parteixo per la meitat o soc simpàtica amb en Bill Gallup, que es veu que s’ha encaterinat de mi. Dissabte, a Amherst, va estar parlant de mi amb algunes noies i una, després, em va dir: «Renoi, l’has deixat espaterrat!». Naturalment, em vaig posar vermella de modèstia.
Ostres, fa un dia esplèndid! El constipat encara raja, però amb una bona quantitat de dormides i de gotes del nas, aviat me’n desempallegaré. Per cert, les pastilles de penicil·lina me les deixo desfer a la boca o me les empasso amb aigua? […] No voldria dinyar-la per no haver-me-les pres bé!
’Deu! Sivvy
19 d’octubre de 1950
[…] El cap de setmana vaig sortir amb en Bill, el dissabte. Érem dues parelles, amb l’Ann Davidow —la noia maca de qui t’he parlat—. Vam anar a Amherst com de costum. Francament, no he vist mai res tan absurd com aquest sistema de cites. Els nois porten la noia a la seva habitació, normalment per beure. Després de la primera hora, el grup es desfà i les parelles van de fraternitat3 en fraternitat buscant alguna colla amb qui es puguin barrejar o una «festa» on es puguin afegir. És anar d’un saló a un altre i trobar-te per tot arreu les rampoines de la vetllada. La veritat és que tant se me’n fum. En Bill, si més no, és delicat i atent; no pas tan superficial com la majoria de nois que m’hi he trobat. Tots dos estàvem cansats i sense ganes de festa ni de fer el paperot, i vam anar a l’habitació; jo em vaig cargolar al sofà vermell, de pell, i vaig fer una becaina mentre ell reposava estirat en una butaca. Havia fet un foc i posava bons discos, i jo vaig descansar un parell d’hores amb els ulls tancats. Ni tan sols vam enraonar. Almenys, vam coincidir en estar tots dos cansats. Se m’escapa el riure, ara, quan hi penso. Què dirien, les de la residència, si sabessin la vetllada tan divertida que vaig passar? Suposo que no entendrien que m’ho vaig passar més bé d’aquella manera que esforçant-me per fer un somriure radiant i buit enmig d’una munió de gent durant tota la nit.
Diumenge al vespre vaig cometre la imprudència d’acceptar una cita a cegues a l’Alpha Delta (uix, que ridículs que són, aquests noms grecs!).
[…] Aquest noi tenia fotos i àlbums de la seva xicota (una noia Smith que fa el tercer curs a l’estranger) per tota l’habitació. De manera que jo només era una cita eventual. És curiós, però tot aquest sistema de caps de setmana sembla, més que res, destinat a poder dir: «He estat a Yale» o «He anat a Darmouth». Amb això n’hi ha prou: has anat a algun lloc. Per què afegir-hi: «Ha sigut un desastre, no podia sofrir aquell noi»? Mira, no crec que la gent amb ideals, com ara els nostres amics, els Norton, rondin pels bars on fins ara he anat (i hi he begut Coca-Cola). I la roba que portava: dissabte el vestit turquesa, i ahir a la nit la faldilla vermella amb el jersei negre. Juro que aquest cap de setmana em quedaré a casa a dormir i estudiar. No sé si mai coneixeré un noi amb qui pugui congeniar. A veure…
19 d’octubre de 1950
Estimada mama,
Un altre dia d’octubre benigne, d’or ataronjat. Quan penso que gairebé tinc divuit anys! Em fa una mica de por pensar que la vida se m’escola entre els dits com aigua: tan de pressa que no em puc permetre deixar de córrer. Haig de continuar com la Reina Blanca per mantenir-me al mateix lloc.
Avui he experimentat el temps organitzat amb precisió. He pintat el primer treball d’art […]. L’he fet de pressa i corrents: una impressió de la reunió a la capella amb una esquitxada de colors, però m’he emocionat quan he vist que puc millorar molt.
[…] La cura de descans a la infermeria ha sigut la meva salvació. La vida brilla més que mai, si vas ben descansada.
27 d’octubre de 1950
18è aniversari
Estimada mama,
No podia esperar ni un minut més a escriure’t dient-te com m’he emocionat quan he trobat el paquet d’aniversari, que acaba d’arribar. M’esperava a la residència, quan hi he tornat després de l’última classe, i he pujat corrents a l’habitació per obrir-lo.
La brusa vermell fosc de Viyella és de somni (no m’estranya que estiguis arruïnada) i els mitjons abriguen i em van perfectament a la mida. Em sembla que demà convidaré a pastís les altres de primer […], el tapet per a l’escriptori dona un toc deliciós a l’habitació. És el meu primer aniversari lluny de casa i els regals m’han deixat enlluernada. Al matí he rebut tres postals […] i el meu regal preferit del dia: una carta amb una foto del meu germà! Ara la seva instantània ocupa un lloc preferent a la meva cartellera. És el noi més guapo i més encantador del món. N’estic tan orgullosa […].
Petons, Sivvy
31 d’octubre de 1950
Estimada mare,
Acabo de tornar d’una sessió de mitja hora amb la senyoreta Mensel [Mary Elizabeth Mensel, directora de beques i d’ajuts als estudiants]. Vaig ser molt burra, preguntant-te què li havia de dir. Les paraules han sortit soles durant la conversa. De debò que és una persona encantadora; no és bonica —més aviat pigada i de cabells grisos—, però als seus ulls blaus hi ha un espurneig penetrant, vital. Vol enraonar amb totes les becàries de primer per conèixer-les i poder parlar d’elles i de les seves necessitats a la Junta. Dit d’una altra manera, és la mediadora i gràcies a ella la Junta sap qui som i què ens mereixem. He començat a dir-li que estimulants que trobo les assignatures, i la relació que el francès té amb la història, i l’art amb la botànica. I que vull fer algun curs d’escriptura creativa i d’art. Fins i tot li he dit que m’encanten la residència i les noies —i també les grans, que ens poden donar una mena de perspectiva sobre la vida a la universitat—. I que és fantàstic, quan arriba el cap de setmana, mudar-se i sortir, o anar amb bicicleta pel camp. M’he hagut de contenir perquè no em ragessin les llàgrimes quan li he dit com soc de feliç aquí. Només espero estar a l’altura dels cursos i treure bones notes […]. Al principi tenia por d’estar tensa i nerviosa, però l’entusiasme ho ha esbandit tot, m’he deixat dur i li he explicat com és d’estimulant la vida aquí. Està d’acord amb mi que la residència [Haven House] és superlativa [la directora, la senyora Shakespeare, havia creat una atmosfera càlida, relaxada i agradable; més que una residència era una llar per a les estudiants] i també ha insistit en la importància de sortir els caps de setmana per airejar-me.
Ara ve la part més emocionant: sobre quina beca tinc. El cas és que a la senyoreta Mensel li agrada que les noies estableixin contacte amb la seva benefactora perquè així la gent que dona diners tingui la recompensa de poder tenir una becada de carn i ossos. I d’on venen els meus 850 $? Ni més ni menys que de l’Olive Higgins Prouty!!! La senyoreta Mensel m’ha dit que aquesta beca gairebé no es dona mai a una estudiant de primer, però gràcies al meu entusiasme per l’escriptura i al meu premi de l’Atlantic Monthly (em temo que el prestigi de la meva Menció d’Honor de l’Atlantic Monthly ha augmentat exageradament), l’Olive Higgins Prouty estaria molt contenta de tenir notícies meves per estar al corrent dels meus progressos i dels meus plans per al futur i també de la influència que té sobre mi l’Smith College. Ara em capbussaré en el coi de temes de crítica literària d’anglès amb vigor renovat i executaré els exercicis d’art amb un espurneig als ulls d’«el que importa no és el fi sinó el mitjà». Si pogués estar a l’altura de totes les oportunitats! Ara mateix em sento bastant aclaparada per les coses que ofereix l’Smith. L’Olive Higgins Prouty! Oi que és l’autora de la novel·la en què es basa la pel·lícula Stella Dallas? El que trobo més fascinant és que visqui a Brookline, Massachusetts.
No puc sofrir la idea de ser mediocre […]. Em sembla que em passaré totes les festes d’Acció de Gràcies estudiant i dormint. I pel que fa a sortir… sortiré dissabte a la nit i els altres dies em quedaré a casa. Al capdavall, aquí puc sortir tant com vulgui, però la família no la veig gaire. […]
Sobre en Bob [un amic de l’institut] […] francament, amb prou feines tinc temps de pensar-hi […]. Estic tan enfeinada descobrint l’Smith que no tinc temps d’enyorar-me, ni de casa ni de l’amor. Els nois són una cosa estrictament secundària en la meva vida actual. […] Em sento entumida amb relació a aquest sentiment. Tots els meus esforços es concentren a mantenir el cap fora de l’aigua, i de moment les emocions estan més o menys absents o dorments. Em va bé tenir una distracció menys.
Només espero ser prou bona per mereixe’m tot això!
Petons, Sivvy
8 de novembre de 1950
Estimada mare,
[…] Avui he passat molta vergonya a la classe d’anglès quan la professora m’ha dit que deixi treballar la resta de la classe en una anàlisi de text per una vegada…, perquè explico massa. És tan empipador quedar-te de braços plegats veient que les altres donen voltes a cegues a un punt que jo veig tan clarament… Em sembla que l’anglès no és una assignatura gaire exigent.
11 de novembre de 1950
Estimada mare,
Era a la meva habitació enraonant amb una noia encantadora […] (és de les poques persones a qui puc explicar coses) […] i li comentava la tristesa i el sentiment d’inferioritat de no tenir ningú amb qui sortir aquest cap de setmana. En Bill m’ho va demanar, però li vaig dir que no —no és el meu tipus, no m’il·lusiona— […], i ha sonat el telèfon. Era la Louise: se li han presentat tres nois que volen sortir aquesta nit. I m’he canviat de roba, sense parar de rondinar […] sobre no suïcidar-me mai perquè sempre pot passar una cosa inesperada. Ha resultat que el meu noi era una nino […]. Ara estic a la glòria —què pot fer un home!—. Au, vinga, faré els deures per la classe de demà.
Petons, Sivvy
15 de novembre de 1950
Estimada mare,
Hi ha moments en què la feina acadèmica s’ha de deixar a un costat, peti qui peti. I avui ha sigut un d’aquests moments. He estat treballant amb molta constància i he decidit que em mereixia sentir el doctor Peter Bertocci de la Universitat de Boston parlant sobre «Sexe abans del matrimoni». Naturalment, el títol de la conferència ha atret una munió de gent i a l’auditori no hi cabia ni una agulla. Una cosa se li ha de reconèixer, al conferenciant: sap què vol el públic universitari i no ha fugit d’estudi en cap moment. Aviat m’he oblidat de la seva veu desagradable i estrident i m’he submergit en el laberint sonor dels seus arguments. […]
Respecte al contingut de la xerrada, no pretenia imposar res, sinó instigar-nos a formar la nostra pauta d’exploració. Ha presentat la conferència de manera que podíem aplicar els casos i les qüestions que ell exposava a la nostra biografia i els nostres ideals.
Naturalment, el meu pensament estava receptiu a una lògica clara i freda; no hi havia cap «Emile» a la vora que fes enfrontar les emocions amb la raó. [Havia fet servir la versió francesa del segon nom del seu pare, Emil, per batejar un xicot que li havia inspirat el seu primer relat premiat, «Den of Lions» (‘Cau de lleons’).] De fet, com que no m’ho he passat bé amb cap noi des de l’«Emile», els meus problemes emocionals són vagues i latents. Potser està bé que hagi consagrat tota la meva energia, física i mental, a l’Smith. Potser això serà una mena de sublimació temporal. La part més difícil en aquest interregne entre nois. Tinc una necessitat bastant desesperada de sentir-me físicament desitjable en tot moment i també mentalment desitjable en els casos en què admiro un noi per les seves idees; però en aquests moments no hi ha ningú que sigui objecte del meu afecte; ningú en qui em pugui abocar, a part d’una amiga íntima. […] I no hi parlo gaire sovint.
En altres paraules, estic en un període d’esterilitat emocional. Mentalment, es tracta d’una fertilització del sòl del meu esperit […], qui sap què florirà més endavant, a l’estació fructífera? Prou de simbolisme. Soc feliç, i és estrany, perquè no em sento satisfeta ni socialment ni emocionalment. Però amb el meu optimisme resilient, en el fons sé que quan trobi un company de debò en un noi, estaré contenta d’haver passat per aquesta època d’espera estàtica, i això augmentarà la sensació de plaer.
Amb relació a les assignatures, començo a veure la llum. M’encanten totes. Em sento arrossegada i empesa fins a alçàries i profunditats de pensament que no havia somiat mai —i el que és més meravellós és que això només és el començament—. El futur és ple d’esperança i de reptes infinits. No puc deixar de cantussejar, per molt cansada que estigui. Sembla que l’Smith m’ha tornat aquella llum de sol que m’il·luminava quan era petita, i sé que, en el cicle de penes i alegries, sempre trobaré una sortida. No ho puc perdre sempre tot —tot de cop—. Quan tingui la beca fermament establerta, podré trobar temps per dedicar l’atenció més plenament a l’art i a la creació literària. Ara mateix m’estimula molt descobrir que la paret negra i inamovible de la competició no és tan monstruosa quan es descompon en petites unitats humanes. Encara estic entre les millors pel que fa a les notes. Sí que treballo molt, com tantes altres. Però la vida sana dels caps de setmana m’ha permès trobar-me bé i ser capaç de fer la majoria de tasques diàries. Estic adquirint hàbits d’estudi i mantinc un bon ritme. Quan els hagi convertit en una ciència, em podré permetre caps de setmana amb relativa impunitat.
Sobretot, soc feliç. Sabent que del dolor neix la comprensió, estic contenta del que passi, sigui el que sigui. És estrany, però estic equilibrada, em sembla, i assaboreixo la vida més que mai.
Només que més endavant pogués integrar l’ara —on visc amb tanta dificultat que no em queda energia per produir res— amb l’art i l’escriptura! Com els animals que fan reserves de greix i després, durant la hibernació o la relaxació, les fan servir. Tinc la sensació que les meves ganes d’aprendre, d’aconseguir tècniques d’expressió perfectes, i el meu amor a la gent, em poden ajudar a assolir els objectius que m’he proposat. Hi trobes sentit, en això? Potser tu pots analitzar les divagacions de la teva filla més bé que ella mateixa.
Petons, Sivvy
27 de novembre de 1950
Estimada mama,
Ostres, no sabia quan m’envestiria l’onada d’enyor [de tornada a l’Smith, després de les festes d’Acció de Gràcies], però diria que ha sigut quan he entrat a l’habitació —buida i pelada—. Només hi havia tres o quatre noies a la residència […]. Ostres, que sola que m’he sentit! Tenia molta feina per fer i l’horari de la setmana m’ha semblat desolador i insalvable, però ja he sortit de la profunda depressió —el primer estat de tristesa real que he tingut des que soc aquí—. Ara escric això a la sala d’estar, que és molt acollidora, amb una noia al costat i música a la ràdio. Què pot arribar a significar una presència humana!
Ara m’adono que, tot i la meva xerrameca agosarada i desvergonyida sobre la meva autosuficiència, tu ets molt important per mi —tu i en Warren i l’avi i la iaia estimats!—. […] M’agrada que plogui fort. És així com em sento per dintre. T’estimo molt.
Sivvy
30 de novembre de 1950
Estimada mama,
Saps què? Gairebé soc famosa! Hi ha un tauler d’anuncis al College Hall (on treballen el rector i tots els degans) i cada setmana s’hi pengen retalls de les noies Smith «que són notícia». I resulta que algun perdiguer de les notícies ha desenterrat el meu poema [«Ode to a bitten plum», publicat a Seventeen el novembre del 1950] i tant el poema com la meva cara estaven radiants.
Avui he tingut una experiència estranya a l’assignatura d’història. Com que sempre m’assec al seient del mig de la primera fila, sembla que la senyora Kafka em parli directament a mi. He sentit una emoció estranya. La història s’està convertint en una cosa vital i fascinant…
1 de desembre de 1950
[…] Ahir al vespre vaig escriure una llarga carta a la senyora Prouty que em va exigir unes quantes hores de pensar-hi i de temps, però, què coi, tot això és gràcies a ella!
Els extractes següents de la carta a Olive Higgins Prouty es van publicar a la Smith Alumnae Quarterly el febrer del 1951.
Al principi no volia tenir esperances que m’admetessin a l’Smith College, perquè el desengany hauria sigut molt fort. Però cada vegada em feia més conscient de la vida molt més plena que tindria si pogués viure lluny de casa. Seria el començament de la independència, i també hi hauria l’estímul de la vida en grup amb noies de la meva edat. Després de setmanes d’espera i indecisió, vaig rebre la notícia que a l’Smith m’havien concedit una beca […] de manera que durant uns quants dies vaig deambular per casa en una mena de trànsit i amb prou feines m’ho creia quan sentia la meva pròpia veu dient: «Sí, aniré a l’Smith».
I ja hi soc! De vegades deixo que tot el que veig i sento em penetri fins que l’alegria és tan intensa que quasi fa mal. Em sembla que sempre serà així. Hi ha tantes coses, aquí! I depèn de mi trobar-me a mi mateixa i convertir-me en la persona que seré. Encara recordo la reunió de noves alumnes del primer vespre. Estava separada de les noies que coneixia de la residència, i allà, asseguda a les grades del gimnàs de l’Scott, perplexa, veient sis-centes cares estranyes que m’envestien com una onada i passaven com una riada, sentia que m’ofegava en un mar de personalitats, cada una amb tanta ànsia de ser una individualitat completa com jo mateixa. Em vaig preguntar si mai podria traspassar aquelles cares i entrar dins d’aquelles noies per saber què pensaven, què somiaven i quins plans tenien. Em vaig preguntar si mai em sentiria més que un nom mecanografiat en una targeta.
Però ara somric. Perquè gràcies a l’estudi i a la capacitat d’identificar les persones i diferenciar-les, i amb el sentiment cada vegada més fort de pertànyer a aquesta comunitat, sento que soc al començament de l’experiència més estimulant que he viscut mai.
Pel que fa a les assignatures, no havia tingut mai una sensació tan intensa d’esperonament i de competició. He tingut una sort especial amb els professors: tots són vitals i estan plens d’entusiasme per la seva assignatura. En art dibuixem els mateixos arbres que analitzem a botànica. A francès seguim les idees d’homes que van viure la influència d’esdeveniments i d’èpoques que estudiem a història. I a anglès —que sempre ha sigut la meva assignatura preferida— llegim i fem treballs crítics. […] Com pot veure, les diferents assignatures que faig encaixen entre elles com un puzle, i de sobte la vida ha adquirit una perspectiva i un significat més