Professional Documents
Culture Documents
Grupurile Şi Comportamentul Grupurilor (Munca În Echipă) - Fundamente Teoretice
Grupurile Şi Comportamentul Grupurilor (Munca În Echipă) - Fundamente Teoretice
net/publication/329175206
CITATIONS READS
0 353
2 authors:
Some of the authors of this publication are also working on these related projects:
All content following this page was uploaded by Octavian Moldovan on 25 November 2018.
71
1. Introducere
Problematica grupurilor și a comportamentului acestora în organizații a preocupat și
preocupă cercetătorii managementului indiferent de pregătirea și formarea profesională
a acestora sau domeniul în care aceștia activează (psihologie, sociologie, antropologie
etc.).
Studiul grupurilor la locul de muncă a debutat cu activitatea cercetătorilor de la
Hawthorne (1927-1933) conduși de Elton Mayo (1880-1949), care era de origine aus-
tralian, a fost profesor la Harvard și Graduate School of Business Administration și
este considerat fondatorul Mișcării pentru Relații Umane și al sociologiei industriale.
Investigația (experimentul) Hawthorne (Mayo, 1933, pp. 162-165; Pugh și Hickson,
2007; Gale, 2004, pp. 439-449) s-a desfășurat în următoarele etape:
• Prima etapă, cunoscută ca „sala de testare a ansamblelor-releu”, a constat în ob-
servarea efectelor diferitelor modificări ale condițiilor de lucru asupra producției
și stării de spirit a muncitorilor și a durat 5 ani. În această etapă s-au operat asupra
unui grup de șase muncitoare modificări referitoare la: plata muncii, pauze de
odihnă, program de lucru etc. care au fost în prealabil discutate cu acestea. Efectul
implementării celor zece schimbări a fost o creștere a rezultatelor obținute de grup.
• A doua etapă a fost revenirea la condițiile inițiale: șase zile săptămânal, fără stimu-
lente, fără pauze, fără gustări. Efectul paradoxal a fost creșterea fără precedent a
producției. Explicația la care au ajuns în final cercetătorii, după ce a fost declanșată
o cercetare a condițiilor de lucru din întreaga fabrică, a fost că muncitorii sunt
mobilizați de o „logică a sentimentului” în timp ce managementul este mobilizat
de „logica costurilor și a eficienței”.
• A treia etapă a constat în observarea unui grup care realiza o sarcină în mod real,
neexperimental. S-a observat că performanțele grupului rămân constante chiar
dacă conducerea a introdus o schemă de stimulare financiară. Concluzia cercetă-
torilor a fost că grupul formal avea reguli de funcționare informale cu care mem-
brii erau solidari indiferent de atitudinea conducerii și că rezultatele depind de
regruparea socială neoficială.
De fapt, semnificația cea mai puternică a experimentului Hawthorne din punct de
vedere al managementului resurselor umane a fost descoperirea existenței „organiza-
ției neoficiale” (informale) care funcționează în orice organizație, dublând de cele mai
multe ori structura formală. De la experimentul Hawthorne și până în prezent s-au
făcut o mulțime de studii, cercetări și experimente asupra grupurilor și organizațiilor
informale (sau a aspectelor informale din organizații) pentru a înțelege resorturile
care fac posibilă gruparea oamenilor și rămânerea lor împreună și felul în care grupul
influențează performanțele organizațiilor.
Formarea grupurilor la locul de muncă este o consecință directă a nevoii organiza-
ției de organizare structurală prin împărțirea oamenilor pe posturi și funcții, dar și a
nevoii managerilor de utilizare a grupurilor în rezolvarea problemelor, generarea de
idei noi, luarea deciziilor în mod participativ și coordonarea sarcinilor. Dar nu numai
organizația are nevoie de grupuri ci și oamenii au nevoie să facă parte dintr-un grup
72
sau altul deoarece apartenența la grup stimulează, oferă protecție, asistență și satisface
trebuințe sociale sau psihologice; altfel spus, formarea grupurilor este rezultatul acțiunii
unor forțe ale dublului interes: organizațional și individual.
Astfel, cercetarea teoretică de față își propune să analizeze modul în care grupurile
sunt create, se dezvoltă și evoluează (în secțiunea 2), elementele necesare pentru cre-
area unei echipe eficiente (în secțiunea 31) și competențe individuale necesare pentru
a funcționa (performa) în cadrul echipei (secțiunea 4). Penultima secțiunea analizează
specificul muncii în echipă în cadrul administrației publice în timp ce ultima secțiune
prezintă concluziile și indică potențiale linii de cercetare viitoare.
1 Secțiunile 2 și 3 ale prezentului articol au fost publicate anterior sub forma unui capitol de carte
(Macarie, 2012, pp. 326-336); informațiile sunt reluate într-o formă completată și actualizată dato-
rită relevanței acestora pentru tema studiată.
73
• Echipa care se consolidează: în care apar interacțiuni personale bazate pe coope-
rare, sarcinile devin mai structurate, obiectivele sunt fixate și asumate și se imple-
mentează proceduri de lucru; și
• Echipa matură: în care sentimentele se exprimă sincer și pe față, se discută opțiunile
și metodele de lucru, se formează stilul de conducere, oamenii devin flexibili și
grupul își recunoaște și asumă responsabilitatea față de organizație.
moderată spre
B.
moderat ridicat
3. Tendinţa de formare a subgrupurilor în interiorul grupului moderată spre
scăzută ridicată
mare ridicată
Sursa: Adaptat după Zlate (2004b, pp. 409-410)
74
2.1.2. Interacțiunea dintre membri
Oamenii nu formează un grup de muncă doar prin simpla lor prezență împreună.
Pentru a vorbi despre grupul de muncă este necesară și prezența unor legături de
influențare și condiționare reciprocă orientate spre realizarea scopului organizațional.
Această interacțiune se manifestă orizontal (între membrii aceluiași grup) și vertical
(între membrii grupului și conducerea acestuia sau între grupuri plasate pe niveluri
ierarhice diferite).
75
să fie, pe de o parte, dinamice și, pe de altă parte, să se elimine sursele de conflict și
tensiune la locul de muncă, care pot afecta negativ rezultatele muncii.
În legătură cu grupurile se pune și problema factorilor a căror influență poate deter-
mina coeziunea grupului, adică capacitatea oamenilor de a rămâne și lucra împreună.
Această coeziune a grupului este mai înaltă la grupurile cu vechime față de cele nou
formate. Factorii care influențează coeziunea grupului sunt: natura muncii desfășurate;
amplasarea fizică a locului de muncă; circuitul procesului tehnologic; structura sarci-
nilor; dimensiunea grupului; amenințările mediului extern; sistemul de recompense și
evaluare; stilul managerial practicat de lider; și caracteristici personale ale oamenilor
(gen, vârstă, etnie, statut social).
Coeziunea și unitatea grupului depind foarte mult de intensitatea a ceea ce au în
comun membrii grupului, de forța presiunilor externe și de gradul de satisfacere a
trebuințelor sociale și de afiliere pe care le asigură prezența în grup.
3. Eficacitatea grupurilor
Grupurile se deosebesc între ele prin eficacitatea lor, care are două dimensiuni:
îndeplinirea sarcinii (perspectiva organizațională) și satisfacția membrilor grupului
(perspectiva individuală). Situația ideală de eficacitate este atunci când nevoile și aș-
teptările organizației (rezultate, eficiență, profit) sunt aceleași cu ale indivizilor care
compun grupurile de muncă (succesul personal, satisfacția apartenenței la grup).
Din această perspectivă grupurile pot fi eficace și ineficace (a se vedea Tabelul 2). O
analiză a diferențelor dintre cele două categorii de grupuri a fost realizată de McGregor
(1960) care a observat că eficacitatea grupurilor de muncă depinde de acțiunea mai
multor factori, care pot fi factori constanți (grupul, sarcini/obiective, mediu) sau factori
variabili (stil de conducere, procese și proceduri, motivație, interacțiunea în grup).
Tabelul 2: Eficacitatea grupurilor
Trăsături Grupuri eficace Grupuri ineficace
1. Atmosfera neformală, relaxată plictiseală, tensiune
monopolizate de una
2. Discuţiile importante participare mare
sau două persoane
clar înţelese
3. Sarcina/obiectivul nu sunt clare
şi membrii sunt dedicaţi
4. Ascultarea prezentă lipseşte
nu sunt evitate ci se discută sunt evitate sau lăsate
5. Conflictele
şi rezolvă constructiv să se dezvolte
6. Deciziile se iau prin consens majoritate simplă
ţinute ascunse
7. Exprimarea ideilor liber şi deschis
şi critica este ruşinoasă
8. Conducerea se împarte după caz în mâna şefului
îşi examinează progresul evită discuţiile despre
9. Autoevaluarea
şi comportamentul propriul comportament
Sursa: Adaptat după McGregor (1960)
76
3.1. Grupul
Grupul influențează eficacitatea prin mărime, caracteristicile membrilor, obiective
și roluri individuale și stadiul de dezvoltare a grupului.
„Mărimea grupului” este o variabilă a eficacității de grup care acționează ca un
compromis între avantaje și dezavantaje. Astfel, cu cât grupul este mai mare cu atât
sunt mai multe aptitudinile și cunoștințele pe care le posedă membrii acestuia; în ace-
lași timp, însă, cu cât grupul este mai mare cu atât gradul de implicare și participare a
fiecărui membru este mai redus. Dacă grupul tinde să depășească mărimea considerată
optimă atunci el devine mai puțin eficace și va avea tendința de a se diviza în grupuri
mai mici. Optimul mărimii grupului nu este același pentru toate tipurile de grupuri,
acesta depinde de natura grupului, sarcinile pe care trebuie să le îndeplinească, cultura
organizațională, etc.
„Caracteristicile calității de membru” al grupului se referă la cunoștințele pe care le
au membrii grupului și rolul pe care fiecare îl are în grup. Într-un studiu despre echipele
manageriale, Belbin (1981) a ajuns la concluzia că o echipă eficientă trebuie să includă
membri care să îndeplinească o serie foarte diversă de roluri, după cum urmează:
• Președintele/liderul – este un individ calm, încrezător în sine și controlat, care
poate coordona și controla pe ceilalți membri ai echipei, le recunoaște talentele și
nu se simte amenințat de ei, are un puternic simț al obiectivelor;
• Formatorul (modelatorul) – este un individ foarte implicat, deschis și dinamic, care
își asumă rolul liderului în luarea deciziilor, luptând împotriva inerției, ineficienței,
automulțumirii sau amăgirii de sine;
• Inovatorul (designerul) – este serios și individualist, plin de imaginație, intelect
și cunoaștere, aduce o gândire creativă dar este mai puțin sensibil la nevoile altor
oameni;
• Monitorul (evaluatorul) – este sobru, prudent și lipsit de emoții, discret și încăpă-
țânat, abil în a judeca problemele și sugestiile în mod obiectiv;
• Lucrătorul companiei – este conservator, își îndeplinește obligațiile, este previzibil,
are simț practic și abilitate în organizare, simțul autodisciplinei, harnic;
• Lucrătorul echipei – este receptiv la nevoile oamenilor, ponderat și sensibil, pro-
movează spiritul de echipă, acoperă nevoia de coeziune și colaborare;
• Investigatorul de resurse – este extrovertit, entuziast, curios și comunicativ, răs-
punde cu abilitate provocărilor și caută resursele și ideile în afara echipei; și
• Executantul – este harnic, disciplinat, scrupulos, nerăbdător și perfecționist, își
alocă energiile pentru îndeplinirea sarcinii la timp și de bună calitate.
Pentru ca grupul să fie echilibrat în compoziția lui trebuie să fie oameni care să aco-
pere toate aceste roluri posibile. Prea mulți membri cu același rol într-un grup (echipă)
determină un dezechilibru față de celelalte roluri; dacă sunt prea puțini, o parte din
sarcini nu sunt îndeplinite. În echipele mici un individ este de multe ori în situația
de a îndeplini mai multe roluri. Dacă grupul este nou sau caracterizat prin schimbări
rapide este important să fie prezent tot setul de roluri, în timp ce grupurile mai vechi
sau stabile pot funcționa și fără setul complet de roluri.
77
„Obiectivele și rolurile individuale” asigură eficacitatea grupului dacă sunt aceleași
pentru toți membrii grupului. Unii membri ai grupului au „agende secrete” (obiective
individuale diferite sau contrare celor organizaționale), pe care le aduc la intrarea în
grup și care generează scăderea eficacității. Aceste „agende secrete” se dezvoltă mai
ales în grupurile în care nu există încredere între membri și atmosfera este încărcată
iar exprimarea ideilor și sentimentelor nu se face liber. De regulă, apariția unor situații
de criză generate de amenințări externe face ca grupul să renunțe la obiectivele proprii
și să accepte obiectivele grupului.
„Stadiile de dezvoltare a grupului” generează situații diverse de eficacitate. În pri-
mele trei stadii (formare, răbufnire, normare) eficacitatea este mai scăzută și, dacă
sarcinile nu sunt clar definite, aceste stadii pot dura și mai mult. Dacă sarcinile sunt
bine definite și văzute de toți membrii ca importante, atunci durata este mai scăzută și
se ajunge mai rapid la eficacitate.
3.2. Sarcinile/obiectivele
Sarcinile și obiectivele asumate influențează eficacitatea grupului prin următoarele
aspecte:
• Felul (tipul) sarcinii influențează mărimea grupului: pentru soluționarea unor
probleme este necesar un grup mai mic față de cel cerut, spre exemplu, pentru
diseminarea informațiilor;
• Alocarea sarcinilor permite o abordare structurată, în timp ce generarea ideilor
necesită un stil mai flexibil;
• Urgența cu care se cer rezultatele, presiunea exercitată de timp sau competiție cer
tipare de lucru structurate; și
• Importanța sarcinii determină o implicare mai activă a grupului.
3.3. Mediul
Mediul în care se desfășoară activitatea și natura/specificitatea acestuia impun con-
strângeri și pot oferi libertăți grupului. Grupul de muncă face parte, de obicei, dintr-o
organizație mai mare care impune norme de lucru, stil de conducere, organizarea
fabricii sau a birourilor, proximitatea de lucru etc. Toate acestea pot mări sau diminua
interacțiunea și sentimentul de cooperare și apartenență la grup.
Important pentru toți acești factori constanți (constrângeri imediate) este că: „stabi-
lesc scenariul pentru operațiunile de grup. Dacă așteptările și comportamentul mem-
brilor se potrivesc scenariului, atunci grupul va funcționa în mod eficace. În contrast,
dacă există o discrepanță severă, șansele ca grupul să-și atingă obiectivele vor fi mici”
(Cole, 2004, p. 61).
78
grup, acest lucru va influența realizarea sarcinilor/obiectivelor și implicit eficacitatea
grupului.
Liderul poate influența membrii echipei din perspectiva stilului transformațional
sau tranzacțional adoptat (Bass, 1997; McCleskey, 2014; Zhang, Cao și Tjosvold, 2011;
Politis, 2002) sau a schimburilor care au loc între lider și membrii diferitelor grupuri
organizaționale (van Breukelen, Schyns și Le Blanc, 2006; Zhao, 2015; Li et al, 2016;
Vazifehdost și Rahmani, 2013).
79
cercetări ale acestui domeniu aparțin lui Kurt Lewin care a folosit așa-zisele „grupuri T”
ca instrument de studiu al relațiilor interpersonale din interiorul grupurilor. Abordarea
lui Lewin se bazează pe grupuri nestructurate, fără lider, care au sarcina de a-și studia
propriul comportament și de a oferi feed-back membrilor grupului (Crosby, 2013).
Grupul are un tutore care sprijină grupul în probleme legate de feed-back. Dezavantajul
metodei este că indivizii se simt amenințați dacă își expun credințele, sentimentele și
atitudinile față de ceilalți membri ai grupului.
Altă abordare sunt „exercițiile Coverdale” care se bazează pe examinarea proceselor
de grup în timpul desfășurării unei succesiuni de sarcini practice, fiecare experiență
folosind îndeplinirii sarcinilor următoare și creșterii satisfacției grupului. În aceste expe-
rimente tutorele joacă un rol activ în prezentarea sarcinii și direcționarea feedbackului
cu întrebări și răspunsuri la finele fiecărui exercițiu (Walton, 2014, pp. 296-297). Bales
(1950) a întocmit o listă a comportamentelor frecvent întâlnite în grupuri și care permi-
te observarea consecventă a comportamentului de grup, și anume: arată solidaritate;
este de acord; oferă sugestii; exprimă opinii; cere îndrumare; cere sugestii; și prezintă
antagonism. Aceste comportamente sunt grupate funcție de atenția îndreptată spre
sarcină sau spre relațiile interpersonale.
Cercetările lui Bales (1950) au fost continuate de Rackham și Morgan (1977) care
sugerează următoarele categorii de comportament posibil în grupuri: propunere (de
concepte, sugestii, acțiuni); construcție (dezvoltarea propunerii altuia); susținere (a altei
persoane sau a conceptelor ei); dezacordul; apărarea/atacul; blocajul/evidențierea unei
dificultăți (fără a oferi o alternativă); comportament deschis (cu riscul ridiculizării și a
pierderii statutului); testarea înțelegerii; rezumare; căutare de informații; oferirea de
informații; blocarea unor manifestări (întreruperea, vorbitul în același timp cu altul);
și asocierea unui alt comportament (implicarea unui alt membru). Aceste categorii de
comportamente sunt importante în identificarea rolurilor pe care membrii grupului le
au sau le-au avut în anumite evenimente pe care le-a trăit grupul.
80
Tabelul 3: Cunoștințe, aptitudini și abilități (CAA) necesare pentru munca în echipă
1. CAA de a recunoaște și încuraja conflicte (concurență) dezirabile și
de a descuraja conflicte (concurență) indezirabile.
2. CAA de a recunoaște tipul și sursa conflictelor cu care se confruntă
CAA de rezolvare
echipa și de a aplica cea mai potrivită strategie de soluționare.
a conflictelor
3. CAA de a aplica strategii de negociere (soluționare a conflictului)
de tipul „câștig-câștig” și nu soluții tradiționale de tipul „câștig-
pierdere”.
4. CAA de a identifica situații care necesită implicarea tuturor mem-
brilor în rezolvarea problemelor și de a identifica tipul și nivelul op-
CAA de rezolvare
tim de participare.
a problemelor prin colaborare
5. CAA de a recunoaște obstacolele care apar în rezolvarea proble-
interpersonale
81
să întărească aceste procese. Pentru realizarea proceselor de planificare în echipă, mem-
brii ar trebui să dețină competențe de analiză a misiunii, specificare (operaționalizare)
a obiectivelor și formulare a strategiilor, iar pentru punerea în practică a acestora
(prin procesele de acțiune – etapa operațională a activității) angajații ar trebui să poa-
tă monitoriza progresul până la atingerea obiectivelor, să poată monitoriza sistemele
organizaționale și să le adapteze, să se coordoneze și să ofere suport/sprijin celorlalți
(Fernández et al., 2008). Procesele de informare se referă în principal la activități de
comunicare (mai specific auto-analiza activității desfășurate și introspecție) în timp ce
mecanismul de suport (transversal) necesită competențe de leadership, de cunoaștere
a echipei și de a comunica în buclă închisă (în interiorul echipei sau al organizației)
(Fernández et al., 2008).
Referitor la competențele necesare muncii în echipă Humphrey, Karam și Morge-
son (2010) sau Weaver et al. (2010) prezintă o abordare diferită (a se vedea și Torrelles
Nadal et al., 2015). Humphrey, Karam și Morgeson (2010) fac referire la dimensiunea
comportamentală (care include aspecte care țin de performanță calitativă și cantitativă,
atingerea obiectivelor, comportamente de muncă contraproductive sau comportament
de rol), dimensiunea afectivă (satisfacția față de echipă, viabilitatea, coeziunea și iden-
tificarea cu echipa) și dimensiunea cognitivă (inovație, potență/capacitate și învățare
în echipă). Urmând o abordare oarecum similară, Weaver et al. (2010) aduc în discuție
competențe de a munci în echipă care țin de atitudini (încredere reciprocă, eficiență
colectivă, siguranță psihologică și orientare colectivă/de echipă), comportament (comu-
nicare în buclă închisă, leadership de echipă, monitorizare reciprocă a performanțelor,
comportament de sprijin, managementul conflictelor, analiza misiunii și adaptarea
echipei) și aspecte cognitive (modele mentale precise și împărtășite de membrii echipei
și recunoașterea indiciilor/semnelor primite).
82
specialiști în igienă, personal de curățenie, inspectori, tehnicieni și laboranți, epidemi-
ologi, statisticieni, administratori (manageri), nutriționiști sau chiar și asistenți sociali
sau educatori (specialiști în prevenție). Mai mult, Leavell (1954, p. 1399) a observat că,
în ciuda importanței pe care munca în echipă o are în sectorul medical, majoritatea
universităților sau centrelor de formare profesională nu ofereau (cel puțin la acel mo-
ment) competențe sau oportunități de pregătire legate de munca în echipă.
Groeneveld și Kuipers (2014) au analizat 68 de echipe din sectorul public olan-
dez pentru a observa în ce măsură dependența față de obiectiv („goal dependency”),
dependența față de sarcini („task dependency”) și cooperarea externă pot să afecteze
capacitatea/gradul de auto-gestionare a unei echipe din sectorul public; rezultatele au
arătat că dependența față de obiectiv și cooperarea externă influențează în mod pozitiv
capacitatea de auto-gestionare a unei echipe, în timp ce dependența față de sarcini nu
pare să aibă niciun efect. Potrivit lui Chen și Rainey (2014) inclusiv nivelul ridicat de
formalizare a carierei în sectorul public, care de cele mai multe ori e văzut drept un
aspect negativ al birocrației, poate să impulsioneze munca în echipă prin drepturile și
mecanismele de protecție de care se bucură angajații.
Inteligența emoțională este un alt factor care poate influența capacitatea de auto-ges-
tionare a unei echipe din sectorul public datorită legăturii între acest tip de inteligență
și nivelul de cooperare și încredere între membrii unei echipe (Arfara și Samanta,
2016). Continuând analiza legăturii între inteligența emoțională și munca în echipă,
Ghuman (2016) propune un nou concept, respectiv inteligența emoțională a grupului
(„group-level emotional intelligence” sau GEI) arătând că aceasta poate influența atât
performanța sau rezultatele echipei cât și capacitatea acesteia de a învăța. Yang și Choi
(2009) au analizat răspunsurile a 176 de angajați ai unor municipalități din Statele Unite
și au observat că performanța unei echipe e influențată de autonomia, responsabilitatea,
nivelul de informare și de creativitatea membrilor; mai mult, autorii argumentează
că managerii sau liderii organizației pot să îmbunătățească performanța unei echipe
dezvoltând aceste patru elemente la nivel individual.
Benevene, Cortini și Callea (2011) au administrat Aston Team Performance Inven-
tory (ATPI) pe un eșantion format din 400 de angajați din sectorul public și non-profit
italian; rezultatele cercetării au arătat că organizațiile non-profit tind să încurajeze
munca în echipă mai mult decât cele publice. Mai mult, membrii organizațiilor non-
guvernamentale tind să fie mai atașați de munca în echipă și mai satisfăcuți de aceasta
în comparație cu membrii organizațiilor publice analizate, iar echipele din sectorul
non-profit tind să fie mai eficiente și inovative decât cele din sectorul public (Benevene,
Cortini și Callea, 2011, p. 525).
Stipp, Pimenta și Jugend (2018) au analizat o serie de echipe multifuncționale din
sectorul public brazilian observând că echipele formale temporare prezintă o capa-
citate mai ridicată de a genera inovații incrementale referitoare la produsele oferite
de organizație, în timp ce echipele informale permanente au o capacitate mai mare
de a genera inovații referitoare la procesele de lucru interne; putem astfel presupu-
ne că o combinație de echipe formale temporare și informale permanente pot crește
83
performanța unei instituții publice îmbunătățind atât produsele și serviciile oferite
cetățenilor cât și procedurile și normele de lucru interne.
Peled (2000) a analizat două proiecte IT similare implementate în sectorul public
israelian, unul desfășurat conform principiilor grupului de lucru (sau muncii în echipă)
iar celălalt conform ideologiei activității într-o comisie sau un comitet. Peled (2000)
conclude că munca în echipă a fost mult mai eficientă decât munca în comisie/comitet
deoarece doar primul proiect a fost implementat cu succes, cel de-al doilea întâmpinând
multiple probleme și întârzieri.
6. Concluzii
Lucrarea de față a abordat tematica muncii în echipă din perspectivă teoretică,
punând accent pe aspecte precum apariția și dezvoltarea/evoluția grupurilor (inclusiv
aspecte care țin de funcționarea acestora), eficacitatea grupurilor și elementele care de-
termină performanțele unui grup, competențele individuale necesare pentru a funcționa
(performa) în cadrul unei echipei și specificul muncii în echipă în sectorul public.
Analiza literaturii de specialitate ne-a oferit și oportunitatea de a observa o serie
de limitări referitoare la cercetările privind munca în echipă în sectorul public: (a) ma-
joritatea studiilor empirice utilizează date provenind din o singură țară/organizație,
abordarea comparativă fiind de foarte puține ori utilizată; (b) majoritatea cercetărilor
empirice fac referire la sectorul privat (datele provenind de la organizații private),
sectorul public fiind mai puțin studiat (implicit munca în echipă în acest sector fiind
mai puțin înțeleasă); și (c) nu am reușit să identificăm cercetări empirice referitoare la
munca în echipă în sectorul public sau administrația publică din România.
Ca direcții viitoare de cercetare, considerăm că o analiză empirică2 a muncii în
echipă în administrația publică din România ar fi mai mult decât binevenită, atât
pentru practicieni (cei care lucrează în domeniu și ar putea astfel să devină mai
eficienți sau să construiască echipe mai performante) cât și pentru alți cercetători
(care ar dobândi astfel un nivel mai ridicat de înțelegere a fenomenului). Putem, de
asemenea, explora diferite aspecte ale muncii în echipă și într-o perspectivă compa-
rativă pentru a analiza potențialele diferențe între sectorul public, cel privat și cel
non-profit din România pentru a înțelege mai bine influența muncii în echipă asupra
performanțelor organizațiilor.
Bibliografie:
1. Arfara, C. și Samanta, I., „The Impact of Emotional Intelligence on Improving Team-
working: The Case of Public Sector (National Centre for Public Administration and
Local Government – N.C.P.A.L.G.)”, 2016, Procedia – Social and Behavioral Sciences, vol.
230, pp. 167-175.
2 Datele ar putea fi culese folosind instrumente dezvoltate la nivel internațional care ar putea fi
traduse și adaptate la contextul național. Un asemenea exemplu poate fi Aston Team Performan-
ce Inventory – ATPI (Benevene, Cortini și Callea, 2011), instrument adaptat deja la alte contexte
naționale (a se vedea Callea et al., 2014).
84
2. Baker, D.P., Day, R. și Salas, E., „Teamwork as an Essential Component of High-Relia-
bility Organizations”, 2006, Health Services Research, vol. 41, nr. 4, pp. 1576-1598.
3. Bales, R.F., Interaction Process Analysis: A Method for the Study of Small Groups, Cambridge:
Addison-Wesley, 1950.
4. Bass, B.M., „Does the Transactional – Transformational Leadership Paradigm Trans-
cend Organizational and National Boundaries?”, 1997, American Phycologist, vol. 52,
nr. 2, pp. 130-139.
5. Belbin, R.M., Management Teams: Why They Succeed or Fail, London: Heinemann, 1981.
6. Benevene, P., Cortini, M. și Callea, A., „Teamwork: A Comparison between Nonprofit
and Public Organizations”, 2011, International Journal of Developmental and Educational
Psychology, vol. 5, nr. 1, pp. 517-527.
7. Callea, A., Urbini, F., Benevene, P., Cortini, M., Di Lemma, L. și West, M., „Psychometric
Properties and Factor Structure of the Italian Version of the Aston Team Performance
Inventory”, 2014, Team Performance Management: An International Journal, vol. 20, nr.
1/2, pp. 6-18.
8. Chen, C.-A. și Rainey, H.G., „Personnel Formalization and the Enhancement of Team-
work: A Public-Private Comparison”, 2014, Public Management Review, vol. 16, nr. 7,
pp. 945-968.
9. Chin, R.J., „Examining Teamwork and Leadership in the Fields of Public Administra-
tion, Leadership, and Management”, 2015, Team Performance Management: An Interna-
tional Journal, vol. 21, nr. 3/4, pp. 199-216.
10. Cole, A.G., Management – Teorie şi practică, Chişinău: Ştiinţa, 2004.
11. Crosby, R.P., „T-group as Cutting Edge: Today? Really?”, 2013, OD Practitioner, vol.
45, nr. 4, pp. 55-66.
12. Fernández, R., Kozlowski, S.W.J., Shapiro, M.J. și Salas, E., „Toward a Definition of
Teamwork in Emergency Medicine”, 2008, Academic Emergency Medicine, vol. 15, nr.
11, pp. 1104-1112.
13. Gale, E.A.M., „The Hawthorne Studies – A Fable For Our Times?”, 2004, QJM: An
International Journal of Medicine, vol. 97, nr. 7, pp. 439-449.
14. Ghuman, U., „An Empirical Examination of Group Emotional Intelligence in Public
Sector Workgroups”, 2016, Team Performance Management: An International Journal, vol.
22, nr. 1/2, pp. 51-74.
15. Groeneveld, S. și Kuipers, B.S., „Teamwork in the Public Cage: Antecedents of Self-Man-
agement of Teams in Public Organizations”, 2014, Academy of Management Proceedings,
vol. 2014, nr. 1, pp. 1-31.
16. Humphrey, S.E., Karam, E.P. și Morgeson, F.P., „Towards a Typology of Team Effec-
tiveness: A Meta-analytic Review”, 2010, [Online] disponibil la adresa http://www.
personal.psu.edu/seh25/conference.htm, accesat la data de 20 aprilie 2018.
17. Leavell, H.R., „Teamwork in the Service of Health”, 1954, American Journal of Public
Health and the Nation’s Health, vol. 44, nr. 11, pp. 1393-1401.
18. Leggat, S.G., „Effective Healthcare Teams Require Effective Team Members: Defining
Teamwork Competencies”, 2007, BMC Health Services Research, vol. 7, pp. 7-17.
85
19. Li, Y., Fu, F., Sun, J.M. și Yang, B., „Leader-member Exchange Differentiation and Team
Creativity: An Investigation of Nonlinearity”, 2016, Human Relations, vol. 69, nr. 5, pp.
1121-1138.
20. Macarie, F.C., Managementul organizațiilor, Cluj-Napoca: Eikon, 2012.
21. Mayo, E., The Human Problems of an Industrial Civilization, New York: MacMillan, 1933.
22. McCleskey, J.A., „Situational, Transformational, and Transactional Leadership and
Leadership Development”, 2014, Journal of Business Studies Quarterly, vol. 5, nr. 4, pp.
117-130.
23. McGregor, D., The Human Side of Enterprise, New York: McGraw-Hill, 1960.
24. Peled, A., „Creating Winning Information Technology Project Teams in the Public Sec-
tor”, 2000, Team Performance Management: An International Journal, vol. 6, nr. 1/2, pp. 6-15.
25. Politis, J.D., „Transformational and Transactional Leadership Enabling (Disabling)
Knowledge Acquisition of Self-Managed Teams: The Consequences for Performance”,
2002, Leadership & Organization Development Journal, vol. 23, nr. 4, pp. 186-197.
26. Pugh, D.S. și Hickson, D.J., Managementul organizaţiilor, CODECS, 2007.
27. Rackham, N. și Morgan, T., Behaviour Analysis in Training, Maidenhead: McGraw-Hill,
1977.
28. Stevens, M.J. și Campion, M.A., „The Knowledge, Skill, and Ability Requirements for
Teamwork: Implications for Human Resource Management”, 1994, Journal of Manage-
ment, vol. 20, nr. 2, pp. 503-530.
29. Stipp, D.M., Pimenta, M.L. și Jugend, D., „Innovation and Cross-functional Teams:
Analysis of Innovative Initiatives in a Brazilian Public Organization”, 2018, Team Per-
formance Management: An International Journal, vol. 24, nr. 1/2, pp. 84-105.
30. Torrelles Nadal, C., Paris Mañas, G., Sabrià Bernadó, B. și Alsinet Mora, C., „Assessing
Teamwork Competence”, 2015, Psicothema, vol. 27, nr. 4, pp. 354-361.
31. Tuckman, B.W. și Jensen, M.A.C., „Stages of Small Group Development Revisited”,
1977, Group and Organizational Management, vol. 2, nr. 4, pp. 419-427.
32. van Breukelen, W., Schyns, B. și Le Blanc, P., „Leader-member Exchange Theory and
Research: Accomplishments and Future Challenges”, 2006, Leadership, vol. 2, nr. 3, pp.
295-316.
33. Vazifehdost, H. și Rahmani, M., „The Relationships between Teamwork, Role Ambi-
guity, Supervisor-nurse and Well-being: Public against Private Sector Nurse”, 2013,
International Journal of Research in Social Sciences, vol. 3, nr. 4, pp. 18-31.
34. Walton, J., „A Critique of Outdoor Team Development”, în Walton, J. și Valentin, C.
(ed.), Human Resource Development. Practices and Orthodoxies, London/New York: Pal-
grave Macmillan, 2014, pp. 272-304.
35. Weaver, S., Rosen, M., Salas, E., Baum, K., și King, H., „Integrating the Science of Team
Training: Guidelines for Continuing Education”, 2010, Journal of Continuing Education
in the Health Professions, vol. 30, nr. 4, pp. 208-220.
36. Woodcock, M., Team Development Manual, London: Gower Publishing, 1979.
37. Yang, S.-B. și Choi, S.O., „Employee Empowerment and Team Performance: Autonomy,
Responsibility, Information, and Creativity”, 2009, Team Performance Management: An
International Journal, vol. 15, nr. 5/6, pp. 289-301.
86
38. Zhang, X., Cao, Q. și Tjosvold, D., „Linking Transformational Leadership and Team
Performance: A Conflict Management Approach”, 2011, Journal of Management Studies,
vol. 48, nr. 7, pp. 1586-1611.
39. Zhao, H., „Leader-member Exchange Differentiation and Team Creativity: A Moderated
Mediation Study”, 2015, Leadership & Organization Development Journal, vol. 36, nr. 7,
pp. 798-815.
40. Zlate, M., Tratat de psihologie organizaţional-managerială, Polirom, 2004a.
41. Zlate, M., Leadership şi management, Polirom, 2004b.
87