Йога
Част от серията статии за |
Индуизъм |
---|
![]() |
Вярвания и обреди |
Писания |
Свързани теми |
![]() |
Йога (на санскрит: योग) е група от физически, умствени и духовни практики или дисциплини, произлизащи от Древна Индия. Човек, който практикува системата йога, се нарича йогин.
Съществува голямо разнообразие от школи и практики на йога, поставящи си различни цели,[1] като повечето от тях са свързани с религиозните течения на индуизма, будизма и джайнизма.[2][3] Йога е и една от шестте астика – ортодоксалните школи на индуистката философия,[4][5][6] – която приема медитацията за основно средство за постигане на освобождението.
Смята се, че практиките на йога водят началото си от Предведическата епоха, може би още от традициите на Индската цивилизация в III хилядолетие пр. Хр. Йога вече се споменава в „Ригведа“,[7] както и в Упанишадите.[8] Въпреки това, тя вероятно се развива като систематично учение към VI-V век пр. Хр. в рамките на движенията Саняса и Шрамана.[9] Хронологията на най-ранните текстове, описващи йога практики, е неизяснена и понякога свързвана с Упанишадите.[10] „Йога сутра“ датира от II век пр. Хр.[11][12] и става известна на Запад през XX век, след като е популяризирана от Свами Вивекананда.[13] Текстовете на хатха йога започват да се появяват между IX и XI век, като корените им са в тантра.[14][15]
По-късно йога учители разпространяват на Запад осъвременена форма на хатха йога, състояща се главно от пози и асани, следвайки успеха от края на XIX и началото на XX век на Свами Вивекананда.[16] Извън Индия йога се развива в йога като упражнение – базирана на пози техника за фитнес, облекчаване на стреса и релаксация, до голяма степен изключваща традиционното медитативно и духовно ядро на учението.[17][18]
Етимология
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9c/Patanjali_Statue.jpg/220px-Patanjali_Statue.jpg)
Санскритското съществително име „йога“ (योग) е производно на корена „юдж“ (युज्) със значение „привързвам, свързвам, впрягам“.[19] Думата произлиза от протоиндоевропейската „юг“ (*yewg-), „свързвам, впрягам“,[20] и е когнатна с българската дума „иго“.[21]
Думата „йога“ за пръв път се използва в духовен смисъл санскритската епическа поезия от втората половина на I хилядолетие пр. Хр. и се свързва с философската система, представена в „Йога сутра“, чиято основна цел е „съединяването“ на човешкия дух с божествения. „Йога сутра“ използва термина „крияйога“ за практическата страна на философската система – „съединяването с върховното“ чрез изпълнение на задължения във всекидневния живот.[22]
Според древноиндийския учен Панини терминът „йога“ произлиза от един от два възможни корена – „юджир йога“ („впрягам“) или „юдж самадхау“ („концентрирам се“).[23] Според традиционните коментатори в контекста на „Йога сутра“ коренът „юдж самадхау“ („концентрирам се“) трябва да се приеме за коректната етимология.[24] Така според Панини, Вяса, първият коментатор на „Йога сутра“, директно заявява, че „йога“ означава „самадхи“ („концентрация“).[25]
Същност
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/70/A_yogi_seated_in_a_garden.jpg/220px-A_yogi_seated_in_a_garden.jpg)
Крайната цел на йога е мокша („освобождаване“), макар че нейната точна форма зависи от философското или богословско течение на съответната школа. В класическата система ащанга йога крайната цел на йога практиката е достигането до състояние на самадхи и оставането в него.
Според американския индолог Дейвид Гордън Уайт, основните принципи на йога са до голяма степен установени към V век, като през следващите столетия се развиват редица техни вариации:[26]
- Медитативно средство за разкриване на дисфункционални възприятия и познания, както и тяхното преодоляване с цел освобождаване от всяко страдание, постигане на вътрешен мир и спасение. Илюстрация на този принцип се открива в индуистки текстове, като „Бхагавад Гита“ и „Йога сутра“, в някои произведения на махаяна будизма, както и в джайнистки текстове.[27]
- Издигането и разширените на съзнанието от индивидуалността към съвместното съществуване на всеки и всичко. Тези въпроси се обсъждат в източници, като индуистката ведическа литература и нейния епос „Махабхарата“, джайнистката „Прашамаратипракарана“ и в текстове на хинаяна будизма.[28]
- Път към всеобщо познание и просветено съзнание, позволяващо осъзнаването на непостоянната (илюзорна, лъжлива) и постоянната (истинска, трансцендентна) реалност. Примери за това има в текстовете на индуистките школи Няя и Вайшешика, както и в будистките текстове на Мадхямака.[29]
- Техника за влизане в други тела, създаване на множество тела и други свръхестествени действия. Описвана е в индуистката и будистка тарнтрическа литература, както и в будистката „Саманяпхала Сута“.[30] Някои автори смятат тези практики за твърде отдалечени от основните направления на йога.[31]
Според Свами Вишнудевананда йога има пет опорни точки:[32]
- Правилни упражнения (асани). Тялото ни е предназначено да се движи и да се упражнява. Ако начинът ни на живот не осигурява достатъчно движение на мускулите и ставите, с времето се появяват болести и дискомфорт. Подходящите упражнения трябва да са приятни за този, който ги изпълнява, същевременно полезни за тялото, ума и духа.
- Правилно дишане (пранаяма). Йога учи как да използваме максимално дробовете си и да управляваме дишането. Правилното дишане трябва да е дълбоко, бавно и ритмично. Това подобрява жизнеността и прочиства ума.
- Правилно отпускане. Чрез пълно отпускане на мускулите се подмладява нервната система и се постига вътрешен мир.
- Правилна диета. Храната влияе върху ума. Йога препоръчва вегетарианска храна.
- Положително мислене и медитация. Това е най-важната част. Ние сме това, което мислим. Трябва да се стараем да мислим положително и творчески, което ще ни помогне да постигнем отлично здраве и спокоен ум. Положителен поглед към живота може да бъде развит чрез изучаване и практикуване на техниките от философията веданта.
История
[редактиране | редактиране на кода]Няма консенсус за хронологията на възникване и конкретната поява на йога извън общото разбиране, че тя се появява в Древна Индия. Различни автори отнасят нейното възникване към Индската цивилизация (XXXIII-XX век пр. Хр.),[33][34] предведическа източна Индия,[35] Ведическата епоха (XV-VI век пр. Хр.) и движението Шрамана.[36] Някои изследователи идентифицират изображението на Печата на Пашупати от Индската цивилизация като асана от йога,[37][10] докато други отхвърлят тази интерпретация като спекулативен резултат от проектирането на „по-късни практики върху археологически находки“.[10][34] Според някои изследователи тези хипотези не си противоречат непременно, а йога е резултат от приемственост в развитието на традиция, продължаваща през всички тези епохи.[38]
Предфилософските разсъждения на йога започват да се появяват в писмените източници около V-III век пр. Хр., а през следващите столетия се оформят философските школи на индуизма, будизма и джайнизма, наред с които йога започва да се превръща в съгласувана философска система.[39] През Средновековието йога се развива в множество паралелни традиции. Йога привлича вниманието на образованата западна публика в средата на XIX век, наред с други теми от индийската философия.
Ведическа епоха (1700 – 500 г. пр. Хр.)
[редактиране | редактиране на кода]Някои изследователи поддържат линейна теория, която се опитва „да интерпретира произхода и ранното развитие на индийските съзерцателни практики като последователен ръст от арийски корен“,[40][41] точно както традиционният индуизъм разглежда Ведите като крайния първоизточник на всяко духовно познание.[42][43] Други предпочитат композитен модел, в който предарийски прототип на йога съществува в Предведическата епоха, но той е усъвършенстван във Ведическия период.[44]
Аскетичните практики, концентрацията и телесните пози, описани във Ведите, може би са предшественици на йога,[45][46] но по думите на Джефри Самюъл „най-добрите ни свидетелства до момента показват, че [йога] практиките се развиват в същите аскетични кръгове, в които и ранните шрамана движения (на будисти, джайнисти и адживики), вероятно около VI и V век пр. Хр.“.[9] На сходно мнение са и други автори, според които философията на йога е част от неведическа система, която включва също индуистката школа Самкхя, джайнизма и будизма - по думите на Хайнрих Цимер: „[Джайнизмът] не произлиза от брахманско-арийски източници, а отразява космологията и антроположията на много по-стара предарийска горна класа в североизточна Индия с корени в същата почва на архаични метафизични разсъждения като йога, самкхя и будизма, другите индиски неведически системи“.[47][48][49]
Предкласическа епоха (500 – 200 г. пр. Хр.)
[редактиране | редактиране на кода]Класическа епоха (200 г. пр. Хр. – 500 г. сл. Хр.)
[редактиране | редактиране на кода]Средновековие (500 – 1500 г.)
[редактиране | редактиране на кода]Съвременно възраждане
[редактиране | редактиране на кода]Направления
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a9/Shiva_Bangalore.jpg/225px-Shiva_Bangalore.jpg)
Съществуват четири различни направления на йога: джнана йога – йога на знанието; карма йога – йога на действието (като карма йоги се характеризират дейните хора); бхакти йога – йога на космическата любов; и раджа йога – царска йога. За основоположник на системата йога се смята мъдрецът Патанджали, който я обособява в творбата си „Йога сутра“ върху съществуващ вече опит на отделни йоги. Терминологията в нея е изцяло взета от Ведите и е съобразена с техния авторитет. Ето защо йога се причислява към една от шестте ортодоксални системи (признаващи авторитета на Ведите) – миманса, санкхя, няя, вайшешика, веданта и йога.[50] Системата йога, изложена в „Йога сутра“ е позната още като ащанга йога (ащ – осем; анга – степен). Тя има осем степени, като всяко следваща степен е свързана с предходните и подготвя следващите:
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2a/Vrksasana.jpg/250px-Vrksasana.jpg)
- яма – себеовладяване, правила за обществено поведение (между отделните личности);
- нияма – кодекс на личното поведение (вътреличностна самодисциплина);
- асана – телесни положения, пози, упражнения;
- пранаяма – съзнателно управление на ритъма на дишането;
- пратяхара – оттегляне от сетивата и относителна независимост на ума от тях;
- дхарана – насочване, съсредоточаване на мисълта;
- дхяна – задържане на насочената мисъл, медитация;
- самадхи – самореализиране, просветление.
Тези осем степени се групират в три вида:
- нравствена самодисциплина (яма и нияма);
- телесна самодисциплина (асана, пранаяма и пратяхара);
- умствена самодисциплина (дхарана, дхяна и самадхи).
Ащанга йога прилага на практика философията на санкхя с цел постигане освобождение (мокша) и съставя класическата йога. Обяснена е от Патанджали в неговата творба.[51] Тази система се опитва да обясни природата на ума и средствата за постигане на крайната, най-висока, но не и последна цел на живота – кайваля, т.е. освобождаването на духа (пуруша) от материята (пракрити). Кайваля е позната още като нирвана, което в превод означава приблизително „не чрез материалното“ и се тълкува като висше състояние на съществуване, освободено от оковите на материалното тяло.
Основна цел на йогата е сливането на човека с природата[51] или с Бога (Брахман).
Извън Индия йога се свързва най-вече с асаните (физическите пози) и пранаяма (съзнателното управление на дишането) в Хатха йога – йогата на тялото, на физическото и умственото здраве, както и в мантра йога.[52][53]
В религиите
[редактиране | редактиране на кода]Будизъм
[редактиране | редактиране на кода]В действителност йога възниква по времето на появата на будизма. Но будистката медитация има отделно развитие от йога. От друга страна дзен-будизмът, като форма на махаяна будизма, е известен със своята близост до йога.[54]
Християнство
[редактиране | редактиране на кода]Православната църква определя йогата като основополагащо учение на религията индуизъм, което има различни школи, направления и тенденции, а не е просто един от видовете гимнастика. Поради тази причина йогата не се приема от православието.[55][56][57] Някои православни богослови свързват йогата с окултизма, поради което осъждат практикуването на йога.
Някои християни съчетават йога и други аспекти на източната духовност в молитва и медитация, съществува т.нар. християнска медитация.[58] Това е свързано с желанието да се познае Бог по един по-пълноценен начин.[59]
Отношението на Католическата църква към йогата е предимно критично и свързано с опасения от издигане на тялото в култ. Римокатолическата църква не осъжда тези практики, но изразява опасения от свързани с тях рискове. През 1989 година Светият престол изпраща окръжно писмо до католическите епископи, което коментира „източните методи“ на молитва, включително йога. В него се казва, че „разбиран по неадекватен и неправилен начин, символизмът [на човешкото тяло] може дори да се превърне в идол и по този начин в пречка за издигането на духа към Бога.“ Според Ватикана еуфоричното състояние, достигано чрез йога, не трябва да се бърка с молитвата, нито да се приема за признак за Божието присъствие. Освен това писмото предупреждава, че съсредоточаването върху физическата страна на медитацията „може да се изроди в култ към тялото“, а приравняването на телесни състояния с мистицизма „може да доведе до психически смущения, а понякога и до морални извращения.“ Подобни опасения са изразявани още във времето на ранното християнство, когато Църквата се противопоставя на гностицизма.[59]
Някои фундаменталистки християнски организации в САЩ осъждат практикуването на йога като несъвместимо с християнството, свързвайки йогата с приеманото за езическо движение „Ню Ейдж“.[60]
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ White 2011, с. 1 – 23.
- ↑ Carmody 1996, с. 68.
- ↑ Sarbacker 2005, с. 1 – 2.
- ↑ Feuerstein 2012, с. 25.
- ↑ Radhakrishnan 1967, с. 453 – 487.
- ↑ Chatterjee 1984, с. 43.
- ↑ Werner 1977, с. 289 – 302.
- ↑ Deussen 1997, с. 556.
- ↑ а б Samuel 2008, с. 8.
- ↑ а б в Singleton 2010, с. 25 – 34.
- ↑ Whicher 1998, с. 1 – 4, 41 – 42.
- ↑ Evans-Wentz 2000.
- ↑ White 2014, с. xvi–xvii.
- ↑ Mallinson 2012, с. 20.
- ↑ Burley 2000, с. 15.
- ↑ White 2011, с. 2.
- ↑ Burley 2000, с. 1 – 2.
- ↑ Jantos 2012, с. 362 – 363.
- ↑ Satyananda 2008, с. 1.
- ↑ De Vaan 2008.
- ↑ Георгиев 1979, с. 7 – 8.
- ↑ Whicher 1998, с. 6 – 7.
- ↑ Dasgupta 1975, с. 226.
- ↑ Bryant 2009, с. 5.
- ↑ Aranya 2000, с. 1.
- ↑ White 2011, с. 6.
- ↑ White 2011, с. 6 – 8.
- ↑ White 2011, с. 8 – 9.
- ↑ White 2011, с. 9 – 10.
- ↑ White 2011, с. 10 – 12.
- ↑ Mallinson 2013, с. 165 – 180.
- ↑ International Sivananda Yoga Vedanta Centres 2020.
- ↑ Crangle 1994, с. 4 – 7.
- ↑ а б Samuel 2008, с. 2 – 3.
- ↑ Zimmer 1951, с. 217, 314.
- ↑ Samuel 2008.
- ↑ Possehl 2003, с. 144 – 145.
- ↑ Flood 1996, с. 76 – 77.
- ↑ Larson 2008, с. 36.
- ↑ Crangle 1994, с. 4.
- ↑ Flood 1996, с. 87 – 90.
- ↑ Crangle 1994, с. 5.
- ↑ Aranya 2000, с. xxiv.
- ↑ McEvilley 1981, с. 51.
- ↑ Jacobsen 2011, с. 6.
- ↑ Whicher 1998, с. 12.
- ↑ Zimmer 1951, с. 217.
- ↑ Smart 1964, с. 27 – 32, 76.
- ↑ Crangle 1994, с. 7.
- ↑ Евтимов 1992, с. 13 – 14.
- ↑ а б Евтимов 1992, с. 17.
- ↑ Burley 2000, с. ix.
- ↑ Евтимов 1992, с. 19.
- ↑ Dumoulin 1988, с. 22.
- ↑ Панайотова 2015.
- ↑ Българска патриаршия 2015.
- ↑ vesti.bg 2015.
- ↑ Дончев 2011.
- ↑ а б Steinfels 1990.
- ↑ Ankerberg 1996.
- Цитирани източници
- Извънредно патриаршеско и синодално обръщение към православния клир, миряните и държавните институции // bg-patriarshia.bg. Българска патриаршия, 2015. Посетен на 2020-11-12.
- Георгиев, Владимир и др. Български етимологичен речник, Том II (И — крепя̀). София, Издателство на Българската академия на науките, 1979.
- Дончев, Димо. Динамична християнска йога. Чи До Ра – пътят на слънчевата енергия. Славена, 2011. ISBN 9789545799020.
- Евтимов, Венцеслав. Йога. София, Ом, 1992. ISBN 954808001X.
- Панайотова, Десислава. Св. Синод на БПЦ-БП и Св. Синод на Еладската архиепископия отричат съвместимостта на йога с православието // bg-patriarshia.bg. Българска патриаршия, 2015. Посетен на 2020-11-12.
- Ankerberg, John et al. Encyclopedia of New Age Beliefs. Harvest House Publishers, 1996. ISBN 9781565071605. (на английски)
- Aranya, Swami Hariharananda. Yoga Philosophy of Patanjali with Bhasvati. Calcutta, India, University of Calcutta, 2000. ISBN 81-87594-00-4. (на английски)
- Bryant, Edwin. The Yoga Sutras of Patañjali: A New Edition, Translation, and Commentary. New York, USA, North Point Press, 2009. ISBN 978-0-86547-736-0. (на английски)
- Burley, Mikel. Haṭha-Yoga: Its Context, Theory, and Practice. Motilal Banarsidass, 2000. ISBN 9788120817067. (на английски)
- Carmody, Denise Lardner et al. Serene Compassion: A Christian Appreciation of Buddhist Holiness. Oxford University Press, 1996. ISBN 9780195099690. (на английски)
- Chatterjee, Satischandra et al. An Introduction to Indian Philosophy. Calcutta, University of Calcutta, 1984. (на английски)
- Crangle, Edward Fitzpatrick. The Origin and Development of Early Indian Contemplative Practices. Otto Harrassowitz Verlag, 1994. ISBN 9783447034791. (на английски)
- Dasgupta, Surendranath. A History of Indian Philosophy: Volume 2. Cambridge, Cambridge University Press, 1933. ISBN 9780521047791. (на английски)
- Dasgupta, Surendranath. A History of Indian Philosophy. Т. 1. Delhi, India, Motilal Banarsidass, 1975. ISBN 81-208-0412-0. (на английски)
- Dasgupta, Surendranath N. Philosophical Essays. Motilal Banarsidass Publ, 1990. ISBN 81-208-0750-2. (на английски)
- De Vaan, Michiel. Etymological Dictionary of Latin and the other Italic Languages (Leiden Indo-European Etymological Dictionary Series; 7). Leiden, Boston, Brill, 2008. ISBN 9789004167971. (на английски)
- Deussen, Paul. Sixty Upanishads of the Veda, Volume 1. Motilal Banarsidass Publishers, 1997. ISBN 978-8120814677. (на английски)
- Dumoulin, Heinrich. Zen Buddhism: A History. Voulme I. India and China. Macmillan, 1988. ISBN 9780029082607. (на английски)
- Evans-Wentz, Walter. Tibetan Yoga and Secret Doctrines. Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513314-1. (на английски)
- Feuerstein, Georg. The Yoga Tradition: Its History, Literature, Philosophy and Practice. Hohm Press, 2012. ISBN 978-1-935387-39-8. (на английски)
- Flood, Gavin D. An Introduction to Hinduism. Cambridge University Press, 1996. ISBN 9780521438780. (на английски)
- 5 Points of Yoga // sivananda.org. International Sivananda Yoga Vedanta Centres, 2020. Посетен на 2020-11-12. (на английски)
- Jacobsen, Knut A. (ed.). Yoga Powers: Extraordinary Capacities Attained Through Meditation and Concentration. Leiden, Brill, 2011. ISBN 978-9004212145. (на английски)
- Jantos, Marek. Yoga // Cobb, Mark et al. Oxford Textbook of Spirituality in Healthcare. Oxford University Press, 2012. ISBN 978-0-19-957139-0. p. 362 – 363. (на английски)
- Joshi, K. S. On the Meaning of Yoga // Philosophy East and West 15 (1). 1965. DOI:10.2307/1397408. p. 53 – 64. (на английски)
- Larson, Gerald James. The Encyclopedia of Indian Philosophies: Yoga: India's philosophy of meditation. Motilal Banarsidass, 2008. ISBN 978-81-208-3349-4. (на английски)
- Mallinson, James. Sāktism and Hathayoga // 28 June 2012. Архивиран от оригинала на 2013-06-16. Посетен на 2013-09-19. (на английски)
- Mallinson, James. The Yogīs' Latest Trick // Journal of the Royal Asiatic Society 24 (1). Cambridge University Press, 2013. DOI:10.1017/s1356186313000734. p. 165 – 180. (на английски)
- McEvilley, Thomas. An Archaeology of Yoga // Anthropology and Aesthetics 1 (spring). 1981. DOI:10.1086/RESv1n1ms20166655. p. 51. (на английски)
- Possehl, Gregory. The Indus Civilization: A Contemporary Perspective. Rowman Altamira, 2003. ISBN 978-0-7591-0172-2. (на английски)
- Radhakrishnan, S. et al. A Sourcebook in Indian Philosophy. Princeton, 1967. ISBN 0-691-01958-4. (на английски)
- Samuel, Geoffrey. The Origins of Yoga and Tantra. Cambridge University Press, 2008. ISBN 978-0-521-69534-3. (на английски)
- Sarbacker, Stuart Ray. Samādhi: The Numinous and Cessative in Indo-Tibetan Yoga. SUNY Press, 2005. (на английски)
- Satyananda, Swami. Asana Pranayama Mudra Bandha. Munger, Yoga Publications Trust, 2008. ISBN 978-81-86336-14-4. (на английски)
- Singleton, Mark. Yoga Body: the origins of modern posture practice. Oxford University Press, 2010. ISBN 978-0-19-539534-1. OCLC 318191988. (на английски)
- Smart, Ninian. Doctrine and Argument in Indian Philosophy. Allen and Unwin, 1964. ISBN 9780041810110. (на английски)
- Steinfels, Peter. Trying to Reconcile the Ways of the Vatican and the East // The New York Times, 1990. Архивиран от оригинала на 2009-12-05. Посетен на 2010-05-28. (на английски)
- Македонски владика заплаши с анатема практикуващите йога // vesti.bg. vesti.bg, 2015. Посетен на 2020-11-12.
- Werner, Karel. Yoga and the Ṛg Veda: An Interpretation of the Keśin Hymn (RV 10, 136) // Religious Studies 13 (3). 1977. p. 289 – 302. (на английски)
- Whicher, Ian. The Integrity of the Yoga Darśana: A Reconsideration of Classical Yoga. SUNY Press, 1998. ISBN 978-0-7914-3815-2. (на английски)
- White, David Gordon. Yoga, Brief History of an Idea // Yoga in Practice. Princeton University Press, 2011. (на английски)
- White, David Gordon. The „Yoga Sutra of Patanjali“: A Biography. Princeton University Press, 2014. ISBN 978-1-4008-5005-1. (на английски)
- Zimmer, Heinrich. Philosophies of India. New York, New York, Princeton University Press, 1951. ISBN 0-691-01758-1. (на английски)
|