Узвичник
Узвичник, или знак узвика [!], је интерпункцијски знак који стоји иза исказа узвичног карактера.[1]
Настанак узвичника
[уреди | уреди извор]Постоје двије претпоставке о настанку узвичника:
- Вјерује се да је знак узвичник настао од латинске ријечи io (у преводу: радост) тако да је настао диграф io, а да би се уштедило још простора слово о се почело писати испод слова i. Временом је слово о прешло у тачку, а i у црту и тако је настао знак !
- Такође постоји претпоставка да је знак узвичник настао од латинске ријечи interiectio (у преводу: узвичник) тако да је записивањем само првог и посљедњег слова те ријечи настао диграф io који је као и у претходној претпоставки прешао у знак !.
Употреба[1]
[уреди | уреди извор]Узвичним реченицама или узвичним исказима исказује се емоционални став према ономе што је садржај реченице. Такве реченице и искази реализују се у сљедећим формама, па се према њима дефинишу и правила писања узвичника:
Узвичник се пише иза реченица, група ријечи и појединих ријечи које се изговарају повишеном интонацијом (која проистиче из узбуђења, повишеног расположења и сл.):
- Каква олуја!
- О мили часи, како сте далеко!
- Тако је диван дан!
- Чудна попа, јади га убили!
- Живјела слобода!
- Да сам то знао!
- Одговорићемо им равном мјером!
Узвичник се може писати иза облика вокатива онда кад се наглашава афективни карактер исказа, па се и вокатив изговара са повишеном интонацијом:
- Стојте, галије царске!
- Гините браћо! Јунаци! Људи!
Узвичник се може писати да би се обиљежила неочекиваност или необичност онога што је исказано реченицом, те у овој служби замјењује модалне допуне зачудо, замислите и мимо мог ишчекивања и сл.:
- Воз је стигао без закашњења!
- Костја, овдје сам, у Константинопољу!
- Преживио пад с осмог спрата!
Напомене
[уреди | уреди извор]Иначе, вокатив, иако има функцију обраћања и дозивну функцију, у обичној комуникацији не захтјева обиљежавање узвичником:
- Господине, заборавили сте кишобран у торби.
- Костја, овдје сам, у Константинопољу.
Иза узвичника, као и иза упитника, наредни исказ се пише на два начина:
1) великим почетним словом, онда кад се тај исказ узима као нова реченица:
- Пријатељу мој њежни! Тако се радујем твом тетку.
- Добро јутро! Ево већ прилазим Перму, видим га.
2) малим почетним словом, онда кад се тај исказ узима као објашњење које је од исказа обиљеженог узвичником одвојено запетом или цртом:
- И ја исто желим да вас видим! — писала је.
Употреба узвичника у саобраћајним знаковима
[уреди | уреди извор]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/dd/Achtung.svg/200px-Achtung.svg.png)
Знак узвичник користи се у саобраћајним знаковима за знак опасности.
Саобраћајни знак који означава опасност на путу тј. цести је троугластог облика са црвеном ивицом што означава опасност и црним узвичником на бијелој позадини.
Извори
[уреди | уреди извор]- ^ а б „Правопис српскога језика” (PDF). Матица српска. 2016. г.