Поморавие
Тази статия е за областта в Сърбия. За областта в Чехия вижте Моравия.
![]() | Тази статия се нуждае от подобрение. Необходимо е: проверка на източниците. Ако желаете да помогнете на Уикипедия, използвайте опцията редактиране в горното меню над статията, за да нанесете нужните корекции. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/90/Serbia_drainage_basins_detailed.png/220px-Serbia_drainage_basins_detailed.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/38/Serbia_Pomoravie.png/250px-Serbia_Pomoravie.png)
Поморавието (на сръбски: Поморавље или Pomoravlje), също Моравско и по-рядко Моравия, е историко-географска област, заедно с Тимошко, съставляваща Източна Сърбия.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/57/Davidovic_map_1846.jpg/250px-Davidovic_map_1846.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/65/Desjardins_Balkans_1853.jpg/250px-Desjardins_Balkans_1853.jpg)
Обхват
[редактиране | редактиране на кода]Поморавието е равнинната област по поречието с притоците на реките Южна Морава, долното течение на Западна Морава след слива на Ибър при Кралево и Велика Морава.
Съставна част на Поморавието е и Понишавието – областта (част от която е в България) по течението на Нишава, най-големия десен приток на Южна Морава. То включва и т.нар. Биначко Поморавие (Бинче Морава е другото название на Южна Морава), чиято по-голяма част е в Косово.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b5/Bulgaria_1915-1918.jpg/250px-Bulgaria_1915-1918.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/ac/Bg_IIWW_MAP.jpg/250px-Bg_IIWW_MAP.jpg)
Областта обхваща територията по водосборния басейн на река Морава, т.е. Южна и Велика Морава, вкл. притоците им, без Западна Морава до слива ѝ с Ибър с нейните притоци. В историко-географски план Поморавието е долината по основната посока от юг на север на протичане на реката, т.е. без Западна Морава, преди влизането ѝ в равнинната област преди Крушевачката котловина при Кралево. Терминът се използва предимно в българските културно-исторически среди.
Основните градове в областта са Ниш, Лесковац, Пирот, Враня и Крушевац.
Етимология
[редактиране | редактиране на кода]Името на областта идва от името на едноименната река Велика Морава. Изключително често се допуска грешка при наименованието на нейните 2 основни притока – Южна Морава и Западна Морава. Първият е наричан също Българска Морава, а вторият по аналогия – Сръбска Морава. Това е неправилно географски и невярно исторически. Името Българска Морава носи цялата река Южна Морава, която протича в посока от юг на север, а с името Сръбска Морава се нарича реката, позната днес като Голийска Моравица[1], която също така протича в посока от юг на север и заедно с Детиня образува Западна Морава (протичайки през изцяло сръбски етнически територии). Между тези „народностни“ Морави се намира областта Поибрие, известно днес още и като Долината на люляците, а в миналото като област Дендра.
История
[редактиране | редактиране на кода]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/74/RizMap20.jpg/250px-RizMap20.jpg)
Поморавието е сред 5-те основни историко-географски области (редом с Мизия, Тракия, Македония и Добруджа), в които се е формирала българската народност през Средновековието. Почти през целия период на съществуване на Първата и Втората българска държава Поморавието или по-голямата част от него е в границите на българската държава.
Западно от Поморавието се намират 2 области със самостойно развитие и значение към българската история – Рашка и Зета. В този смисъл следва да се прави разграничение между сръбската Дукля като част от т.нар. средновековни сръбски земи и зетското владение изпърво споменато като такова от Кекавмен[3].
Важна подробност е, че последният български цар Константин II Асен пребивава и умира в Белград на територията на Моравското княжество, прераснало след Ангорската битка в Моравско деспотство, където Константин Костенечки прави последната средновековна ортографска реформа посредством създадената Ресавска книжовна школа.
Австрийците, с цел привличане на лоялно гранично население в областта, правят кампания и в резултат Шумадия се заселват много ужичани и херцеговинци, както и сърби от Пещер и Бърдата, с което народностния характер в и без това слабо населената област се променя чувствително, като този заселнически процес засяга донякъде и Поморавието. Този процес е продължен и по-късно по времето на т.нар. Кочина крайна.[4]
За знаменателната за българо-сръбските отношения 1868 г. революционерът Христо Ботев пише[5] във вестник „Знаме“:
„ | ... Сърбия изгони турците из Белград, но с това заедно изгони из себе си и българското доверие. | “ |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/37/Balan_UZM.jpg/250px-Balan_UZM.jpg)
След края на т.нар. Вукова реформа вътрешната и външната политика на княжество и кралство Сърбия се изразява в отричане на българския характер на населението не само в Източна Сърбия, но и в т.нар. Стара Сърбия[6].
Първото специализирано изследване на езика на моравците излиза през 1903 г. под перото на шведския учен Олаф Брох (Olaf Broch), озаглавено на немски „Die Dialekte des Süblichsten Serbiens“. То е издание на Балканската комисия на Виенската академия на науките. Това изследване е последвано от изключително важното лингвистично проучване на Александър Белич „Диалекти на Източна и Южна Сърбия“[7], последвано от студия на Стефан Младенов и „Бележки по южнославянската филология и история“ на Кръстьо Мисирков[8].
От тези изследвания става ясно[9] за:
„ | ... една граница между българския и сърбо-хърватския езици и народи, която била установена между тях от заселването на полуострова със славяни, останала като етническо-политическа граница между българи и сърбохървати през всички средни векове и останала като етническа и езикова граница до наши дни. Това е линията, която захваща от десния бряг на река Сава, върви на юг по водораздела на Колубара и Морава, след това по тоя на Сръбска Морава и Ибър към Скадар и Адриатическо море. | “ |
Резултатите на Гаврил Занетов са публикувани в книгата му „Населението по долината на река Велика Морава“, излязла в София през 1918 г.[10] Те дават основание на всички изявени български учени по онова време да причислят моравския говор към българския език[11].
Етнография
[редактиране | редактиране на кода]Важно е отбелязването на Милан Миличевич, че:
„ | Първата керемида в Шумадия са донесли керемидарите и тухларите от Нишкия и Пиротски окръг. | “ |
Същото важи и за направата на кладенците в Шумадия[12].
Изключителна етнографска отлика на Поморавието от останалата Сърбия е хоризонталното клатене на глава за утвърдителен знак и обратното, понеже навсякъде другаде с изключение на Тимошко е обратното – утвърдителният знак е вертикалното поклащане с глава[13].
В този смисъл долината на Сръбска Морава, макар и предразполагаща към селища от сгрупиран тип, се отличава от Поморавието[14].
Етноложки обобщения:
- Населението в Поморавието се състои главно от преселници от южните и източните български земи в периода от началото на ХVІІІ век и насетне.
- Старото средновековно моравско население (староседелци или на ср. старинци) също е било от български произход.
- Сръбските колонизатори в областта от западните предели и Войводина се различават във всяко отношение от местното население.
- Косовско-моравският говор на населението е донякъде посърбен, като за областта е типична диглосията[4].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/16/S._Srbija.pdf/page1-250px-S._Srbija.pdf.jpg)
Източници
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ Иванов, Йордан. Българите в Македония. Издирвания и документи за тяхното потекло, език и народност с етнографска карта и статистика, София. документ № 104 – на картата на Димитрие Давидович река Голийска Моравица е отбелязана като Сръбска Морава – История на сръбския народ, издавана през 1821, 1846 и 1848 г., 1915, 1917.
- ↑ Карта от „Българите в Югозападно Моравско по Йохан фон Хан“ Архив на оригинала от 2018-07-29 в Wayback Machine., 1917 г.
- ↑ Древнобългарски паметник в Черна гора
- ↑ а б Занетов, Гаврил. Западни български земи и Сърбия. История и етнография, 1917.
- ↑ Христо Ботев, „Сърбия и нашето освободително движение“, в. „Знаме“, г. I, брой 13 от 4 април 1875 г.
- ↑ Сведения о Современной Сербии. Сборник Государственные знании, т-4, стр. 96 – 97, 1877 г.
- ↑ „Дијалекти источне и јужне Србије“, Београд, 1905, издание на САНУ в „Српски дијалектолошки зборник“
- ↑ Кръсте Мисирков от с. Постол, Ениджевардарско, Егейска Македония – "К. П. Мисирков (без коментар). Прозрения от: I. „За македонцките работи“ II. „Бележки по южнославянската филология и история“ и др." – издание на Македонския научен институт, София, 2000 година
- ↑ ЗНАЧЕНИЕТО НА МОРАВСКОТО ИЛИ РЕСАВСКОТО НАРЕЧИЕ ЗА СЪВРЕМЕННАТА И ИСТОРИЧЕСКА ЕТНОГРАФИЯ НА БАЛКАНСКИЯ ПОЛУОСТРОВ.
- ↑ Гаврил Занетов: „Населението по долината на река Велика Морава“
- ↑ Гаврил Занетов: „Българи на Морава“
- ↑ Занетов, Гаврил. Западни български земи и Сърбия, стр. 148 – 160. История и етнография, 1917.
- ↑ Занетов, Гаврил. Западни български земи и Сърбия, стр. 152. История и етнография, 1917.
- ↑ Занетов, Гаврил. Западни български земи и Сърбия, стр. 155 – 159. История и етнография, 1917.
Литература
[редактиране | редактиране на кода]- Тихомир Павлов. „Българите в Моравско и Тимошко. История, език, нрави, обичаи, поверия, борби и очаквания. Днешният моравчанин. (С 2 факсимилета, 18 клишета и 1 карта)“. София, Издание на Комитета на Западните покрайни, 1931 г.
- Тихомир Павлов. „От Тимок до Морава, Битови и езикови изследвания на моравските българи. С приложение „Типът и езика на моравския българин в новата сръбска литература““. София, печатница „Балкан“, 155 стр., 1918 г.
- Тихомир Павлов. „Подвизите на хайдут Велко и съдбата на българщината в Моравско“. 28 стр., 1931 година
- Стилиян Чилингиров. „Поморавия по сръбски свидетелства“. Исторически издирвания с една карта. Второ допълнено издание. Скопие, Печатница, цинкография и книговезница „Българско дело“, 286 стр., 1942 г.
- Анастас Иширков. „Западните краища на българската земя. Бележки и материали“. 1915 година; преиздадена, София, издателство „Сибия“, библиотека „Вечните книги на България“, 94 стр., 1996 г.
- Анастас Иширков. „Къси напътни бележки върху Добруджа и Моравско“. писана за нашите делегати на бъдещата мирна конференция, 21 стр., 1917 г.
- Анастас Иширков. „Град Враня и Вранско“. 26 стр., 1918 г.
- Анастас Иширков. „Моравската военно-инспекционна област“. 18 стр., 1918 г.
- Гаврил Занетов. „В Сръбско и Хърватско“. 1898 г.
- Гаврил Занетов. „Българското население в средните векове“. 1902 г.
- Гаврил Занетов. „Българи на Морава“. 1914 г.
- Гаврил Занетов. „Западните предели на българската народност“. 1916 г.
- Гаврил Занетов. „Западни български земи и Сърбия“. 1917 г.
- Гаврил Занетов. „Населението по долината на Велика Морава“. 1918 г.
- Беньо Цонев. „Произход, име и език на Моравците“. София, 84 стр., 1918 г.
- Христо Герчев. „Сръбски свидетелства върху българите в Моравско“. София, 1921 г.
- Александър Теодоров-Балан. „Българите в Югозападно Моравско по Йохан фон Хан“. 64 стр., Библиотека „Балкански въпрос“ кн. 5, 1917 година; компютърен превод от английски Ж. Войников; на оригиналната корица: A. Teodoroff-Balan, „Bulgarians in Southwest Moravia“, The „Balkan Question“ Library, Book 5, Sofia, септември 1917
- Цено Лазаров. „Културно-политическа съдба на Македония и Моравско“. Скопие, 38 стр., 1942 г.
- Ганчо Ценов. „Русия и Завоевателните стремежи на сърбите“. Историко-политическо издирване, 133 стр. София. 1915 г.; фототипно издание, 2004 г.
- Петър Христор Петров (съставител, предговор, бележки), „Научната експедиция в Македония и Поморавието 1916“ Архив на оригинала от 2012-11-14 в Wayback Machine., София, 1993 г.
- Жером-Адолф Бланки. „Пътуване из България през 1841 година“. издателство „Колибри“, ISBN 978-954-529-367-2, 2005 г.
- Игор Дамянов. „Нишкото възстание през 1841 година и европейската дипломация“. Военно издателство. София. 1992 г.
- Игор Дамянов. „Нишкото възстание през 1841 година и европейската дипломация“. издателство „Труд“, 2005 г.
- Стоян Райчевски. „Нишавските българи“. ИК „Балкани“, София, ISBN 954-8353-79-2, 2007
- БАН. „История на България“ том 7 стр. 421 – 424. Издателство на БАН, София, 1991 г.
|